Постанова
Іменем України
 
01 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 761/28354/15-ц
провадження № 61-12074св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представників ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 09 липня 2020 року у складі колегії суддів: Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С., Поливач Л. Д.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання кредитного договору недійсним та застосування наслідків нікчемності правочину.
 
Позов обґрунтований тим, що 26 лютого 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (далі - ВАТ «КБ «Надра»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра»), та нею укладений кредитний договір «Автопакет» № 72/П/76/2008-840, відповідно до умов якого позивачу наданий кредит у розмірі 
33 651,09 доларів США зі сплатою 13,8 % річних за користування кредитом, із остаточним терміном повернення кредиту - 26 лютого 2015 року.
 
На забезпечення виконання зобов`язань позичальником передано у заставу банку автомобіль марки «Nissan», модель «X-Trail», державний номерний знак НОМЕР_1 , придбаний нею на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 21 грудня 2007 року з ТОВ «Свобода-Авто».
 
Позивач посилалась на те, що при підписанні договору про надання кредиту кредитодавець вніс у договір умови, які суперечать законодавству та порушують її права, як споживача. Зокрема, кредит наданий в іноземній валюті, тоді як згідно з чинним законодавством грошове зобов`язання має бути виражене в грошовій одиниці України - гривні. Крім того, банк не повідомив позивача, як споживача фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, у письмовій формі, про умови кредитування, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, у зв`язку із чим у цей час з урахуванням економічної ситуації та інфляційних процесів у державі позивач позбавлена можливості виконувати належним чином зобов`язання за кредитним договором.
 
Враховуючи, що умови кредитного договору від 26 лютого 2008 року є несправедливими та такими, що порушують норми, встановлені Законом України «Про захист прав споживачів», ОСОБА_1 просила визнати кредитний договір недійсним та застосувати наслідки його недійсності.
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір «Автопакет» 
№ 72/П/76/2008-840, укладений 26 лютого 2008 року між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_1 . Зобов`язано ПАТ «КБ «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» повернути ОСОБА_1 сплачені нею кошти за договором «Автопакет» від 26 лютого 2008 року № 72/П/76/2008-840, а саме відсотки, пеню, штрафні санкції та комісії, крім тіла кредиту. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення мотивоване тим, що ОСОБА_1 не підписувала анкету-заяву клієнта на отримання кредиту за програмою «Автопакет», яка є невід`ємною частиною кредитного договору та містить його істотні умови, що свідчить про порушення банком вимог Закону України «Про захист прав споживачів» у частині неповідомлення позичальнику інформації про умови кредитування, та є підставою до визнання кредитного договору недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 09 липня 2020 року апеляційну скаргу ПАТ «КБ «Надра» задоволено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва 
від 14 листопада 2019 року скасовано та постановлено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що права та обов`язки сторін, як позикодавця та позичальника, виникли не на підставі Анкети-заяви від 19 грудня 2007 року, а на підставі укладеного між ними 26 лютого 2008 року кредитного договору, який містить усі основні умови кредитування, зокрема, щодо розміру кредиту та розміру відсотків за користування ним, строку дії договору, порядку погашення заборгованості, забезпечення виконання зобов`язання, відповідальності за порушення зобов`язання, а також щодо прав та обов`язків сторін, сторони своїми діями ці умови виконували, оспорюваний договір є укладеним і не підлягає визнанню недійсним з підстав недосягнення згоди щодо його істотних умов в зв`язку із тим, що анкету-заяву від 19 грудня 2007 року, яка передувала укладенню договору, підписано не позивачем, а іншою особою. Факт підписання кредитного договору позивачем, як позичальником, в судовому засіданні не заперечувався, як не заперечувався нею і той факт, що до червня 2014 року вона виконувала в повному обсязі покладені на неї договором обов`язки по поверненню кредиту та сплаті відсотків за користування ним і лише з червня 2014 року в зв`язку з матеріальними труднощами перестала повертати банку суму отриманого нею за договором кредиту.  Суд апеляційної інстанції також вказав на недоведеність інших підстав, на які посилалась позивач при оспорювані кредитного договору.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги
 
У серпні 2020 року представники ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 09 липня 2020 року, в якій просять скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що фактично ОСОБА_1 не була ознайомлена з основними умовами кредитування та сукупною вартістю кредиту, перед укладенням кредитного договору, що суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів». Так, у порушення норм, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ні перед укладенням кредитного договору, ні протягом його дії, відповідач не повідомив ОСОБА_1 у письмовій формі про умови надання кредиту, та не надав у повному обсязі інформації про умови кредитування. Крім того, ОСОБА_1 не була ознайомлена та їй не було надано графік платежів за кредитом, що є складовою кредитного договору, із зазначенням сум погашення основного боргу, відсотків за користування кредитом та інших супутніх послуг і фінансових зобов`язань позивача за кожним платіжним періодом. До того ж, умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, передбачають істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків і спрямовані на погіршення становища позивача. Останній був введений в оману щодо всіх істотних умов кредитного договору, що є підставою для визнання його недійсним. Крім того, відповідач отримував від ОСОБА_1 щомісячний мінімальний необхідний платіж в іноземній валюті, проте надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти, як засобу платежу можливо при дотриманні суб`єктами господарських відносин імперативних вимог законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії. Також апеляційним судом не враховано висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17-ц, постановах Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою колегії судді Верховного Суду від 02 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
У зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_4 розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 16 січня 2021 року № 73/0/226-21 призначено повторний автоматичний розподіл судової справи та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 761/28354/15-ц (провадження 
№ 61-12074св20) 16 січня 2021 року призначено судді-доповідачеві Ступак О. В.
 
Відповідач своїм правом надати відзив на касаційну скаргу не скористався.
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Встановлені судами обставини
 
26 лютого 2008 року між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір «Автопакет» 
№ 72/П/76/2008-840, відповідно до умов якого ПАТ «КБ «Надра» надав позивачу кредит у розмірі 33 651,09 доларів США зі сплатою 13,8 % річних за користування кредитом, з остаточним терміном повернення кредитних коштів - 26 лютого 
2015 року.
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 укладений договір застави, відповідно до умов якого позивач передала у заставу банку автомобіль марки «Nissan», модель «X-Trail», державний номерний знак НОМЕР_1 , придбаний нею на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ТОВ «Свобода-Авто».
 
19 грудня 2007 року, до укладення кредитного договору «Автопакет» від 26 лютого 2008 року № 72/П/76/2008-840, була складена анкета-заява на отримання кредиту на купівлю автомобіля, у якій були зазначені умови кредиту та орієнтовна сукупна вартість кредиту.
 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 вересня 2018 року у справі призначено судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. На вирішення експертів поставлено питання: чи виконані рукописні записи (буквені й цифрові) та підпис у графі «Підпис» в анкеті-заяві клієнта на отримання кредиту на купівлю автомобіля за програмою «Автопакет» від 19 грудня 2007 року, від імені ОСОБА_1 безпосередньо самою ОСОБА_1 чи іншою особою? 
(т. 1, а. с. 211-212).
 
За результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи експертами складений висновок від 06 березня 2019 року № 25231/25232/18-32, яким встановлено, що рукописні записи (буквені й цифрові), які містяться на лицевій та зворотній сторінці анкети-заяви клієнта на отримання кредиту на купівлю автомобіля за програмою «Автопакет» від 19 грудня 2007 року, виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою; підпис у графі «Підпис» в анкеті-заяві клієнта на отримання кредиту на купівлю автомобіля за програмою «Автопакет» від 19 грудня 2007 року, виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою (т. 2, а. с. 22-36).
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», 
у редакції, чинній на час укладання оспорюваного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 
2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; 
є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.
 
За змістом статті 1054 ЦК України та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, умови його надання, обов`язки сторін, умови повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами.
 
Відповідно до частини сьомої статті 15 Закону, у редакції, чинній на час укладання спірного договору встановлено, що у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило: 1) придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків; 2) неможливість використання придбаної продукції за призначенням - споживач має право вимагати надання у прийнятно короткий, але не більше місяця, строк належної інформації. Якщо інформацію в обумовлений строк не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків; 3) заподіяння шкоди життю, здоров`ю або майну споживача - споживач має право пред`явити продавцю (виробнику, виконавцю) вимоги, передбачені статтею 16 цього Закону, а також вимагати відшкодування збитків, завданих природним об`єктам, що перебувають у його володінні на праві власності або на інших підставах, передбачених законом чи договором.
 
Законом чітко визначено наслідки надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця), і такими наслідками є виникнення права у споживача розірвати договір та вимагати відшкодування збитків, завданих такими неправомірними діями.
 
Отже, ненадання чи надання неповної інформації про продукцію, товари, послуги не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки договір як правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом, який визначає наслідки, що виникають у результаті вчинення недійсних правочинів. Правомірність правочину означає, що він є юридичним фактом, який породжує ті правові наслідки, наступу яких бажають сторони і які відповідають вимогам закону. Своєю правомірністю правочини відрізняються від правопорушень (деліктів) - вольових дій, що суперечать вимогам закону та тягнуть за собою правові наслідки, які сторони не бажали отримати. Згідно із законом правочин завжди є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
 
Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
За таких обставин, апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки права та обов`язки сторін, як позикодавця так і позичальника, виникли не на підставі анкети-заяви від 19 грудня 2007 року, а на підставі укладеного 26 лютого 2008 року між ними кредитного договору, який містить всі основні умови кредитування, зокрема, розмір кредиту та відсотків за користування ним, строк дії договору, порядку погашення заборгованості, забезпечення виконання зобов`язання, відповідальності за порушення зобов`язання, а також права та обов`язки сторін. Крім того, факт підписання кредитного договору ОСОБА_1 , як позичальником, не заперечувався, так і не заперечувався нею той факт, що після укладення договору про надання споживчого кредиту свою згоду на його укладення протягом чотирнадцяти календарних днів не відкликала, більш того, протягом тривалого часу належним чином виконувала його умови, а саме повертала кредит та сплачувала відсотки за користування ним.
 
Виходячи з викладеного, апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про визнання недійсним кредитного договору у зв`язку з недоведеністю заявлених позовних вимог.
 
Доводи касаційної скарги про те, що фактично, ОСОБА_1 не була ознайомлена з основними умовами кредитування та сукупною вартістю кредиту, перед укладенням кредитного договору, що суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів», не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не доведено, що при укладенні оскаржуваного кредитного договору їй не була надана інформація, яка б не давала можливості у повній мірі їй усвідомлювати який договір вона укладає та на яких умовах, або які умови є істотними для кредитного договору, що в свою чергу могло б призвести до порушення прав позивача.
 
Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що ОСОБА_1 не була ознайомлена та їй не було надано графік платежів за кредитом, що є складовою кредитного договору, із зазначенням сум погашення основного боргу, відсотків за користування кредитом та інших супутніх послуг і фінансових зобов`язань позивача за кожним платіжним періодом, є безпідставними, оскільки сторони у договорі передбачили сплату суми мінімального необхідного платежу у розмірі 618,00 доларів США щомісяця 
до 18 числа кожного календарного місяця (пункти 2.2.1, 2.2.2, 2.2.3 договору), що направляються на погашення кредиту, а саме основного боргу і процентів, який розрахований таким чином, що в кінці терміну кредитного договору за умови виконання зобов`язання позичальником заборгованість повністю погашається. Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, виходячи із принципу змагальності сторін.
 
Доводи касаційної скарги про те, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, передбачають істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків і спрямовані на погіршення становища позивача, не заслуговують на увагу, оскільки така підстава для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним як несправедливості включених до нього умов, із посиланням на статтю 18 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягає доведенню на загальних підставах виходячи із принципу змагальності цивільного процесу. Тобто, 
 ОСОБА_1 необхідно було довести суду несправедливість умов договору, і яким чином оспорювані умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, проте, позивачем такі підстави не були доведені.
 
Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що відповідач отримував від 
ОСОБА_1 щомісячний мінімальний необхідний платіж в іноземній валюті, проте надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти, як засобу платежу можливо при дотриманні суб`єктами господарських відносин імперативних вимог законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії, не знайшли свого підтвердження та спростовуються наявними у справі матеріалами. Так, згідно з банківською ліцензією, виданою ВАТ «КБ «Надра» НБУ 
23 серпня 2002 року № 21 (т. 1, а. с.103) та дозволом № 21-2 (т. 1, а. с.104-105) 
ПАТ «КБ «Надра» мало право здійснювати банківські операції, зокрема, надавати кредити в іноземній валюті. Крім того, на час укладення оспорюваного договору законодавство не забороняло надання споживчих кредитів у валюті, таке обмеження запроваджено законодавцем Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI, який набрав чинності 16 жовтня 2011 року, тобто після укладення оспорюваного договору.
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційним судом не враховано висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17-ц, постановах Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16, 
від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, є безпідставними, оскільки правовідносини у зазначених справах та у справі, яка переглядається не є подібними, виходячи із встановлених у цій справі конкретних обставин.
 
Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
 
При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.
 
Разом з тим, такі доводи заявника є необґрунтованими, оскільки у цих постановах, та у справі, що є предметом перегляду, встановлено різні фактичні обставини.
 
Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, тому суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення залишенню без змін.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представників ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 09 липня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                                    О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик