Справа № 149/1026/20                                                                
Провадження № 22-ц/801/502/2021
Категорія: 53
Головуючий у суді 1-ї інстанції Войнаревич М. Г.
Доповідач:Стадник І. М.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
Іменем України

26 лютого 2021 року	  	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача Стадника І.М., 
суддів: Матківської М.В., Міхасішина І.В., 
розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 09 грудня 2020 року, ухвалене суддею Войнаревичем М.Г., повний текст якого складено 17 грудня 2020 року
у справі № 149/1026/20
за позовом ОСОБА_2 (позивач) 
до ОСОБА_1 , ПАТ «Страхова група ТАС» (відповідачі)
про відшкодування шкоди, 
встановив:
ОСОБА_2 звернулась до із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, на обґрунтування якого зазначала, що 27.12.2019 в м. Хмільник ОСОБА_1 керуючи автомобілем «Peugeot Boxer», д.н.з. НОМЕР_1 , допустив зіткнення з автомобілем «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 , в результаті чого позивач як пасажир автомобіля «Volkswagen Golf», отримала тілесні ушкодження, і була госпіталізована до КНП «Хмільницька ЦРЛ». 
Постановою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 26.03.2020 ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КпАП України.
Розмір матеріальних збитків, понесених нею на лікування становить 8 695,11 грн, які вона просила стягнути з відповідача, з вини якого сталась ДТП. Також просила стягнути на свою користь моральну шкоду, що полягає у спричиненні моральних та фізичних страждань у розмірі 14 000 грн.
Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 26.10.2020 за клопотанням позивача до участі у справі в якості співвідповідача залучено ПАТ «Страхова група ТАС».
Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 09 грудня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 завдану матеріальну шкоду у розмірі 8 695 грн 11 коп. та моральну шкоду у розмірі 3 000 грн.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 420,40 грн.
Не погодившись із рішенням, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення і ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що не заперечуючи своєї вини у вчиненні ДТП, апелянт вважає, що нести цивільно-правову відповідальність перед позивачем має ПАТ «Страхова група ТАС», з яким у нього укладений договір обов`язкового страхування цивільної правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, і до якого потерпіла мала б звернутись із письмовим зверненням про здійснення страхового відшкодування. 
Вважає також, що позивачем не обґрунтовано суму моральної шкоди, а судом не з`ясовано в чому вона полягає.
Від позивача ОСОБА_2 відзив на апеляційну скаргу не надійшов, проте відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції – частина 3 статті 360 ЦПК України.
На апеляційну скаргу надійшов відзив від відповідача ПАТ «Страхова група ТАС», який подано після строку, встановленого судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, при цьому клопотання про продовження строку для подання відзиву стороною не подавалося. Тому апеляційний суд не бере до уваги відзив, поданий з порушенням процедури його подачі.
Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, позовних вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.
Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення вказаним вимогам не відповідає.
Судом встановлено наступні обставини справи.
Постановою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 26.03.2020 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України та застосовано до нього стягнення у виді штрафу в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян – 340 грн.
Вказаною постановою встановлено, що 27.12.2019 о 00:05 год по вул. Столярчука в м. Хмільник Вінницької області водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Peugeot Boxer, д.н.з. НОМЕР_1 не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем Volkswagen Golf, д.н.з. НОМЕР_2 , який зупинився попереду. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. п. 12.1, 13.1 ПДР України, за що передбачена відповідальність ст. 124 КпАП України. 
Постанова суду в справі про адміністративне правопорушення від 23.03.2020 як така, що набула законної сили відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України є обов`язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, щодо якої її ухвалено, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
Відповідно до копії поліса № АО/6492663 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 27.08.2019 автомобіль відповідача ОСОБА_1 був застрахований в ПАТ «Страхова група ТАС» (а.с. 94).
В матеріалах справи також міститься копія постанови від 28.02.2020, якою закрито кримінальне провадження у справі по факту порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами відносно ОСОБА_1 , у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України (а.с. 9).
Внаслідок ДТП, що сталась з вини ОСОБА_1 , ОСОБА_2 отримала тілесні ушкодження та перебувала на лікуванні, за яке понесла витрати на загальну суму 8 695, 11 грн, що підтверджується медичною карткою стаціонарного хворого № 9788, первинним оглядом від 27.12.2019, листком непрацездатності, довідками КНП «Хмільницька ЦРЛ» № 137 та № 57 від 13.05.2020 року (а.с. 11-17, 45) та іншими матеріалами справи, зокрема чеками, квитанціями тощо (а.с. 18-44, 46-56).
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції з посиланням на п. 35.1 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виходив із того, що ні позивач, ні ОСОБА_1 до ПАТ «Страхова група ТАС» із заявою про здійснення страхових виплат не звертались і виплата страхового відшкодування не здійснювалася. При цьому вважав, що з моменту, коли сталася ДТП та отримання позивачем тілесних ушкоджень, у останньої виникло право вимоги до безпосереднього заподіювача шкоди тобто до відповідача ОСОБА_1 , а не до ПАТ «Страхова група ТАС».
Колегія суддів не може погодитись із таким висновком, так як він не відповідає дійсним обставинам справи і зроблений з неправильним застосування норм матеріального права з огляду на таке.
Право на звернення до суду закріплено у Конституції України, а відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. 
Законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.
Отже можливість звернення до суду пов`язується з дотриманням позивачем досудового порядку врегулювання спору, якщо такий порядок визначений законом як обов`язковий.
Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату).
До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним законом – Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» N 1961-IV (далі – Закон N 1961-IV).
У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті 1).
За вимогами статті 3 Закону N 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону N 1961-IV).
Згідно зі статтею 6 Закону N 1961-ІV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
У Законі N 1961-IV детально регламентовано дії водія, транспортного засобу, причетного до дорожньо-транспортної пригоди, потерпілого, так і страховика.
У пункті 33.1.4 статті 33 Закону N 1961-IV передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього закону, МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.
Крім того, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1 статті 35).
Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону N 1961-IV (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.
Відповідно до пунктів 37.1.1, 37.1.4 статті 37 Закону N 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: 
навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону; 
неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.
При цьому зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону N 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає.
Із аналізу наведених норм спеціального Закону N 1961-IV можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування, передбачені у статті 37 Закону N 1961-IV, а їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.
Тому саме річний (трирічний) строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування.
Разом з тим у Законі N 1961-IV прямо не передбачено, що встановлено досудовий порядок урегулювання спору. Не зазначено про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування.
Тому у контексті вказаних обставин справи можна зробити висновок, що у Законі N 1961-IV не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.
У будь-якому разі строк звернення обмежується щодо стягнення майнової шкоди річним строком, а щодо шкоди, заподіяної життю і здоров`ю потерпілого – трьома роками.
Інших обмежень щодо порядку звернення із заявою про виплату страхового відшкодування норми Закону N 1961-IV не містять.
У разі звернення із заявою безпосередньо до суду, страховик з цього моменту має діяти відповідно до статті 36 Закону N 1961-IV, та не позбавлений можливості, у разі відсутності заперечень проти позову, його визнати та сплатити страхове відшкодування.
Отже попереднє звернення потерпілого у випадках, передбачених законом, до страховика чи МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному статтею 35 Закону N 1961-IV, загалом не є обов`язковим та не виключає право особи звернутися безпосередньо до суду із позовом про стягнення відповідного страхового відшкодування.
Саме такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року (справа N 465/4621/16-к, провадження N 13-24кс19), підстав від відступлення якого не вбачає і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.12.2019 (справа № 465/4287/15).
Матеріалами справи встановлено, що страховий випадок (ДТП) стався 27 грудня 2019 року, а до суду позивачка до суду звернулася в травні 2020 року, тобто в межах установленого законом строку.
Таким чином, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та відмовив у позові про стягнення страхового відшкодування з ПАТ «Страхова група ТАС» з тих підстав, що ОСОБА_2 не зверталася до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування, оскільки жодним законодавчим актом не передбачено обов`язку потерпілого звернутися попередньо до страховика, а не звернення до страховика не позбавляє права позивача звернутися до суду для стягнення страхового відшкодування.
За приписами частини першої, пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Відповідно до умов укладеного між ОСОБА_1 і АТ СГ «ТАС» у формі полісу договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО/6492663 забезпеченим транспортним засобом є автомобіль Peugeot Boxer, д.н.з. НОМЕР_1 , строк дії – з 28.08.2019 до 27.08.2020, страхова сума на одного потерпілого: за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю – 200 000 грн, за шкоду, заподіяну майну – 100 000 грн, розмір франшизи – 950 грн (а.с. 94).
За загальним правилом ст. 12 Закону N 1961-IV розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 % від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.
Разом тим, відповідно до п. 12.2 цього закону франшиза при відшкодуванні шкоди, заподіяної життю та/або здоров`ю потерпілих, не застосовується.
Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Статтею 23 цього Закону встановлено, що шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий – фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
У зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів (пункт 24.1 статті 24 Закону).
Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.
Відповідно до пунктів 24.2, 24.3 статті 24 Закону мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого, становить 1/30 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування, підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я, але не більше 120 днів.
Якщо страховику (МТСБУ) не надані документи, що підтверджують розмір витрат, зазначених у пункті 24.1 цієї статті, або їх документально підтверджений розмір є меншим, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до пункту 24.2 цієї статті, страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування у розмірі, визначеному в пункті 24.2 цієї статті.
Виходячи з розміру мінімальної заробітної плати станом на 2019 рік, що становив 4173 грн, мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної плати) за шкоду, пов`язану з лікування потерпілого, становить 139,10 грн/день (4173 грн/30 днів).
Потерпіла ОСОБА_2 перебувала на лікуванні 13 днів, а відтак мінімальний розмір відшкодування складає 1 808,30 грн (139,10 грн/день *13 днів).
Фактично ж нею понесені витрати на лікування на загальну суму 8 695,11 грн.
Таким чином, з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів та положень Закону N 1961-IV з відповідача ПАТ «Страхова група ТАС» на користь позивача ОСОБА_2 підлягає до стягнення шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого в сумі 8 695,11 грн.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Зважаючи на її сутність, моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Разом з тим, стягуючи з відповідача ОСОБА_1 розмір моральної шкоди судом першої інстанції невірно визначено підстави, розмір та суб`єктів відповідальності за спричинену позивачу моральну шкоду, а також не враховано, що питання відшкодування моральної шкоди, заподіяної потерпілому, врегульовано статтею 26-1 Закону N 1961-IV, згідно з якою, зокрема, страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.
Враховуючи, що з ПАТ «Страхова група ТАС» підлягає стягненню шкода, пов`язана з лікуванням потерпілої у повному розмірі 8695, 11 грн, з страховика також слід стягнути і моральну шкоду у розмірі 434,75 грн (8695,11 грн х 5/100).
Решту розміру відшкодування моральної шкоди, що визначений судом, а саме 2565,25 грн (3000 грн - 434, 75 грн) слід стягнути з безпосереднього її заподіювача ОСОБА_1 . 
Невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права відповідно до пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставами для скасування судового рішення і ухвалення нового рішення судом апеляційної інстанції.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно із ч. 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до п. п. 2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору у справі про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Відповідно до ч. 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної частини чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів.
Позивач ОСОБА_2 звільнена від сплати судового збору за вимогами про відшкодування майнової шкоди, пов`язаної з лікуванням, проте сплатила судовий збір в сумі 840,80 грн за позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди.
Водночас ОСОБА_1 сплатив 630 грн за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції. 
Про відшкодування інших судових витрат сторони не заявляли і доказів їх сплати не подавали.
Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про ухвалення у справі в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ «Страхова група ТАС» про відшкодування шкоди нового рішення про часткове задоволення позову (стягнення майнової шкоди і часткове відшкодування моральної шкоди), з відповідача ПАТ «Страхова група ТАС» слід стягнути в дохід держави судові витрати – судовий збір в сумі 840,80 грн, від сплати якого була звільнена позивачка, а на користь позивачки – судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору за позовну вимогу про відшкодування моральної (немайнової шкоди) пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а саме 26,11 грн (840,80 грн *(434,75грн/14000 грн).
З відповідача ОСОБА_1 підлягає до стягнення судовий збір пропорційно до задоволених щодо нього позовних вимог про стягнення моральної шкоди, а саме в сумі 154,06 грн (840,80 грн *(2565,25 грн/14000 грн). 
У зв`язку з тим, що позивач звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення майнової шкоди, пов`язаної з лікуванням, судові витрати, понесені відповідачем ОСОБА_1 – судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 475,94 грн (630 грн -154,06 грн) компенсуються державою в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 376, 382, 384 ЦПК України, суд,

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 09 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ПАТ «Страхова група ТАС» про відшкодування шкоди, задовольнити частково.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова група ТАС» на користь ОСОБА_2 8 695 (вісім тисяч шістсот дев`яносто п`ять) гривень 11 коп. на відшкодування шкоди, пов`язаної з лікуванням потерпілої, а також 434 (чотириста тридцять чотири) гривні 75 коп. на відшкодування моральної шкоди, а також судовий збір в сумі 26,11 грн.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова група ТАС» в дохід держави судовий збір в сумі 840,80 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 565 (дві тисячі п`ятсот шістдесят п`ять) гривень 25 коп. на відшкодування моральної шкоди, а також судовий збір в сумі 154,06 грн.
Судові витрати ОСОБА_1 в сумі 475,94 грн компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відмовити в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий                                                І.М. Стадник 
       
Судді                                                                М.В.Матківська
               
                                                                       І.В. Міхасішин