ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2021 р.	Справа № 520/8583/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Калиновського В.А.,
Суддів: Кононенко З.О. ,  Мінаєвої О.М. ,
за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.12.2020, головуючий суддя І інстанції: Мороко А.С., м. Харків по справі № 520/8583/2020
          за позовом           ОСОБА_1  
          до          Державної міграційної служби України ,          Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області                  
          про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, 3-тя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просив суд:
- скасувати рішення Державної міграційної служби України № 241-20 від 22.06.2020;
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в Україні відповідно до вимог чинного законодавства.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 03.11.2020 залучено в адміністративній справі  № 520/8583/2020 в якості другого відповідача Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області.  
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21.12.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.
Не погодившись з  рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити. 
В  обґрунтування    вимог    апеляційної     скарги   відповідач  посилається   на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального  та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначив, що заявник свідомо зазначає, що в країні є територія де спокійно, та ситуація є стабільною, де не відбуваються конфлікти, однак останній не бажає там проживати, оскільки на цій території не проживають його рідні. Тобто заявник свідомо, маючи альтернативу внутрішнього переміщення в середині країни, не бажає повертатися до країни з особистих причин. Позивач використовує інформацію по загальній ситуації в окремих регіонах країни, яка сама по собі не може бути доказом переслідування чи загрози життю та безпеці заявника у разі повернення до країни походження. Також зазначив, що заявник не відповідає критерію включення за Конвенцію про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та не має підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до умов, передбачених пунктом 1 частини першої статі 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
В судове засідання сторони не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином.
Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, справа розглядається за відсутності сторін. 
Згідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, колегія суддів, враховуючи неявку у судове засідання всіх учасників справи, вважає за можливе фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.
Колегія  суддів,  заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1  є громадянином Федеративної Республіки Нігерія.
У зв`язку із зарахуванням до Донецької академії автомобільного транспорту,  28.02.2014 позивача документовано посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_1 до 15.11.2014.
Однак, після початку воєнних дій на території м. Донецька, ОСОБА_1 переїхав до м. Харків та вступив до Харківського національного університету радіоелектроніки й продовжив термін дії посвідки НОМЕР_1 до 12.10.2015.
Проте, у жовтні 2015 року через скрутне матеріальне  становище, а саме, через несплату грошових коштів за навчання в університеті, позивача відраховано з навчального закладу.
При цьому, враховуючи те, що  в країні громадянської належності сформовано було багато терористичних організацій, Огунсанво ОСОБА_2 не бажав повертатись в Федеративну Республіку Нігерію.
Оскільки з жовтня 2015 року позивач перебував нелегально на території України, відносно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МХК № 125539 від 23.04.2019, у зв`язку з порушенням правил перебування в Україні.  
13.06.2019 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій вказав, що не може повернутися до Федеративної Республіки Нігерії, оскільки має побоювання за своє життя через загальне насильство, стати жертвою переслідувань через свою християнську релігію, існуючі терористичні та сепаристські  угруповування.
01.07.2020 позивач отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 70 від 30.06.2020 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"; підстава - рішення Державної міграційної служби № 241-20 від 22.06.2020. Вказаним рішенням відмовлено   ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Не погоджуючись із вказаним рішенням Державної міграційної служби України, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість існування серйозної та не вибіркової загрози позивачу зазнати поводження, яке заборонене статтею 2 і 3 Конвенції в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства.
Враховуючи, що при дослідженні обставин, з якими вказані положення Закону № 3671-VI пов`язують надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту, відповідачем не надано належної уваги та оцінки поясненням позивача про ситуацію, яка склалася після його виїзду у зв`язку з розгортанням збройного конфлікту в країні його походження, а також, ситуації в країні походження станом на час розгляду заяви, суд дійшов висновку про скасування рішення Державної міграційної служби України № 241-20 від 22.06.2020.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Пунктом 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
За змістом частини першої статті 6 Закону № 3671-VI, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 3671-VI, рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво) для того, щоб вважатися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Пунктом 195 Керівництва передбачено, що у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону№ 3671-VI поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.
При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, і саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.
Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року №8043/04 містить фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання, зокрема: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.
Отже, особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22.01.2020 по справі № 815/5589/17.
Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (пункти 45, 66).
Згідно з Позицією Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.
Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.
Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 31.03.2020 по справі № 520/3804/19.
Позивач, обгрунтовуючи необхідність надання захисту в Україні та визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначив про те, що не може повернутися до Федеративної Республіки Нігерії, оскільки має побоювання за своє життя через загальне насильство, стати жертвою переслідувань через свою християнську релігію, існуючі терористичні та сепаристські  угруповування.
Як свідчать матеріали справи, 13 червня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до ГУДМС України в Харківській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В заяві зазначив, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , у м. Лагос, який розташований на південному заході Федеративної Республіки Нігерія, нігерієць за національністю, християнин - за віросповіданням, одружений, має середню освіту.
Позивач повідомив, що має середню освіту, яку розпочав отримувати у початковій школі «Toss Precious School», де як зазначає заявник провчився 4 навчальні роки.
Після отримання повної середньої освіти в країні походження, заявник повідомив, що планував виїхати до України з метою отримання вищої освіти, оскільки його рідна сестра вже була в Україні та добувала вищу освіти у Луганському медичному університеті.
У зв`язку з прийняттям рішення, щодо виїзду до України заявник почав оформлювати паспорт для виїзду за кордон, який отримав у м. Лагос, № НОМЕР_2 , який виданий 21.03.2011 року терміном дії до 20.03.2016 року.
Однак заявник після отримання паспортного документа не одразу виїхав до України на навчання.
Позивач 21.01.2014 року покинув країну громадянської належності та повітряним шляхом, транзитом через Туреччину прибуває до України, а саме в аеропорт міста Донецьк 22.02.2014 року.
Вже перебуваючи у місті Харкові у жовтні 2015 року через скрутне матеріальне становище, а саме через несплату грошових коштів за навчання в університеті, пзивача було відраховано з навчального закладу.
Позивач з 12.10.2015 року почав перебувати на території України нелегально. У зв`язку з чим відносно  позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МХК      № 125539 нід 23.04.2019, у зв`язку з порушенням правил перебування в Україні, а саме проживання без документів на право проживання в Україні, за що передбачена відповідальність відповідно до частини статті 203 КУпАП.
Верховний Суд у своїй постанові від 14.03.2018 по справі  № 820/1502/17 зазначив, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.
Враховуючи те, що дата звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати його прибуття в Україну, колегія суддів вважає, що  у позивача відсутні реальні побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження.
У своєму зверненні від 12.03.2020 позивач зазначив, що на даний час в країні його громадянської належності для нього існує небезпека для життя, а саме «...я не повернувся до Нігерії із-за своїх побоювань бути вбитим різними терористичними організаціями, такими як пастухи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і корінними жителями Біафри...», «...пастухи ОСОБА_3 вторгаються в мою країну, вони вбивають християн і захоплюють їх ферми, а уряд нічого з цим не робить...», «...в північних штатах, ситуація буде ще гірше - ОСОБА_4 робить те ж саме з християнами як і пастухи ОСОБА_3 ...», «...на півдні Нігерії я також відчував би себе в небезпеці через іншу небезпеку - корінних жителів Біафри. Це визнання терористична організація, яка намагається відокремитися від Нігерії. Вони роблять дуже агресивні маніфести, нападають на поліцію і ламають власність людей......
В ході співбесіди від 02.07.2019 заявник повідомив наступне, чому він не може повернутися до країни походження «...Тому що я не буду почуватися себе безпечно, тому що там проблеми між християнами і мусульманами. І так само там люди, які називаються Біафрою, вони забирають мюлодих людей, і вони їх треную, щоб вони вбивали інших. Оскільки я виглядаю занадто молодим, вони можуть мене теж забрати...», «...Моя сім`я сказала, щоб я не повертався до Нігерії, тому що там війна. Вони сказали, що в країні зараз проблема - в країні є група, як ОСОБА_4 , яка вбиває людей які християни. І також вони роблять проблеми моїй мамі, у якої бізнес...».
Що стосується побоювань заявника зазнати переслідування зі сторони скотарів (пастухів) ОСОБА_3 , то зазначена інформація не знаходить свого підтвердження, з огляду на наступне.
Відповідачем було перевірено зазначену інформацію та встановлено, що ОСОБА_3 або фульбе - тваринницький напівкочовий народ, розсіяний більшими чи меншими групами майже у всіх країнах Західної і Центральної Африки в смузі субсахарської саван. У Нігерії деякі з них продовжують жити як кочуючі пастухи, а інші переїжджають в міста. Кочові групи проводять більшу частину свого життя в заростях. Вони пасуть своїх тварин на великих територіях, часто стикаючись з осілими громадами фермерів.
У центральному регіоні Нігерії оселилися фермерські громади, а кочівники-пастухи часто вступають з ними в конфлікт через доступ до землі і пасовищ. Цей регіон, з мусульманською північчю і християнським півднем, схильний до релігійної напруженості. Пастухи - це етнічні ОСОБА_3 і переважно мусульмани, тоді як селяни-фермери в основному християни. Окрім того у Доповіді Генерального секретаря про діяльність Відділення Організації Об`єднаних Націй для Західної Африки і Сахеля від 23.06.2016 року, повідомляється, що ситуація яка виникла між скотарями та хліборобами відбувається в «середньому поясі» Нігерії.
Сам заявник народився та постійно проживав в м. Лагос, що територіально знаходиться на півдні країни, та у своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та у ході співбесіди 02.07.2019 не повідомляв, що він та його родина відносяться до фермерів (хліборобів), тієї категорії осіб, у яких виникають сутички саме з пастухами ОСОБА_3 .
У ході цієї ж співбесіди від 02.07.2019 заявник не повідомив та не виявив жодних побоювань зазнати переслідування з боку пастухів ОСОБА_3 .
Таким чином, можна зробити висновок, що заявлене побоювання ОСОБА_1 в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту зазнати переслідування з боку пастухів ОСОБА_3 не знайшло свого підґрунтя, та може вважатися неправдоподібним.
Щодо побоювань заявника зазнати переслідування з боку «Корінного народу Біафри», відповідачем було проаналізовано інформацію по країні походження, та встановлено, що «...на даний час ідея незалежності Біафри знову відродилася. Так, наприклад, експерт-африканіст ОСОБА_5 , у своїй статті «Друге «прокляття» ІНФОРМАЦІЯ_2 », опублікованій у науково-політичному журналі «Міжнародне життя» 13 липня 2016 року, зазначає наступне: «Останнім часом в південно-східних штатах країни дійсно став відзначатися серйозне зростання сепаратистських настроїв, які в лстопаді минулого року переросли в масові демонстрації і вуличні заворушення, що призвели в місті Оніча до загибелі 8 демонстрантів і 2 поліцейських. Приводом для цих виступів послужив арешт 19 жовтня минулого року лідера місцевої сепаратистської організації «Корінний народ Біафри» ОСОБА_6 , який одночасно є керівником «Радіо Біафри», що закликає до боротьби за досягнення незалежності південно-східних штатів. Він був звинувачений в розпалюванні етнічної ненависті, мкликах до заколоту і в державній зраді».
«Корінний народ Біафри» - терористичне угруповання, що бореться за незалежність Біафри - регіону на південному сході Нігерії. Одного з лідерів угруповання, ОСОБА_6 , заарештували 17 жовтня 2015 року за заклики до повалення державного ладу і відділенню Біафри, які він робив на хвилях належної йому радіостанції «Радіо Біафра». Риторика лідерів угруповання зводиться до того, що багатий нафтою регіон, в якому проживають переважно християни з племені ігбо, не повинен «годувати решту мусульманську Нігерію». Чисельність угруповання: до декількох сотень бойовиків».
За відомостями Британського аналітичного центру в області міжнародних відносин «ChatamHouse» (він же Королівський інститут міжнародних відносин) від 9 листопада 2017 року, після демонстрацій, організованих «Корінним народом Біафри» у південних містах Нігерії з вимогою звільнити їх лідера ОСОБА_6 , останнього було звільнено 28 квітня 2017 року з вимогою не з`являтися в оточенні більш ніж десяти осіб.
Відповідно до Доповіді 2017/2018 міжнародної організації Amnestylnternational «Права людини у світі», опублікованому 1 січня 2018 року, ОСОБА_6 вдруге було заарештовано у вересні 2017 року: «У місті Умуахія (штат Абія) 14 вересня військовослужбовці убили як мінімум 10 членів КНБ (прим. «Корінний народ Біафрі») і поранили ще 12. За твердженнями військових, вони були вбиті при спробі чинити опір арешту лідера організації ОСОБА_6 у нього вдома. За свідченнями очевидців, ійськовослужбовці застрелили і відвезли ще як мінімум 10 членів КНБ. Згодом влада заборонила діяльність КНБ».
20 вересня 2017 року одна з незалежних телевізійних станцій в Нігерії «ChannelsTelevision» повідомила про заборону Федеральним Високим судом в м. Абуджа діяльності організації «Корінний народ Біафри» на будь-якій частині Нігерії, а особливо на південному-сході та півдні країни, як терористичної організації.
З іншого боку, вищевказаний аналітичний центр «ChatamHouse» повідомляє, що протести організації «Корінний народ Біафри» носять мирний характер: «Незабаром після рейду на будинок Кану військові оголосили ІРОВ терористичною організацією - крок, який був схвалений нігерійським урядом, але відкинутий багатьма Нігерією і міжнародними спостерігачами. Критики поведінки військовослужбовців Нігерії вказують, що прихильники ОСОБА_7 , як відомо, не є жорстокими і що протести в основному мирні. Під час демонстрацій деякі протестуючі кидали палиці і каміння, але не було повідомлень про збройне протистояння. ЄС і СІЛА відхилили це рішення, але Нігерія стверджує, що воно є незворотнім і попередило про невтручання іноземних урядів і організацій».
Слід зазначити, що у поточному році організація «Корінний народ Біафри» закликала своїх прихильників не виходити на мітинги, що традиційно проводилися з приводу святкування Дня -незалежності Республіки Біафра 30 травня кожного року. Враховуючи заборону діяльності, організація закликала своїх членів залишитися вдома в пам`ять про Біафру: «...Але 30 травня не просто нагадує нам про жертву солдат, матросів і льотчиків великого опору Біафри 1967-1970 років, а також про тих, хто слідував за ними в більш пізніх конфліктах...»,«...ми повинні думати про тих кого вони залишили - їх сім`ях і їх друзів...» - за відомостями відомого видання «DailyPost» від 29.05.2018.
За інформацією незалежного щоденного видання «TheGuardian» від 02.07.2018, організація  «Корінний народ Біафри» вважає, що їх лідера ОСОБА_6 було викрадено владою країни у вересні 2017 року, і, що вони знають де його утримують. Про це заявила секретар зі зв`язків з громадськістю зазначеної вище організації - ОСОБА_8 .
Аналіз останньої інформації по країни походження заявника, розміщений на провідному з питань надання захисту інтернет-сайті УВКБ 00Н «Refwold», вказує на відсутність з часу затримання лідера організації «Корінний народ Біафри» ОСОБА_6 та заборони діяльності останньої у вересні 2017 року інформації щодо мирного або збройного протистояння між організацією «Корінний народ Біафри» та державною владою країни (Доповідь Amnesty International 2017/18: Права людини в сучасному світі від 01.01.2018, інформація Радіо Свободи та Центру новин ООН).
У ході співбесіди 02.07.2019, заявник на питання -«...Назвіть причину, по якій Ви не хочете або не можете повертатися в Нігерію?...» - повідомив -«...Тому що я не буду почуватися себе безпечно, тому що там проблеми між християнами і мусульманами. І так само там люди, які називаються Біафрою, вони забирають молодих людей, і вони їх тренують, що б вони вбивали інших. Оскільки я виглядаю занадто молодим, вони можуть мене теж забрати...».
Щодо вказаних заявником обставин, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до пункту 51 Керівних положень УВКБ ООН по процедурам і критеріям визначення статусу біженця відповідно до Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року (далі - Керівництво), не снує загально визначеного поняття «переслідування». Зі статті 33 Конвенції 1951 року можна зробити висновок, що загроза життю і свободі з причини раси, релігії, національності, політичних переконань або приналежності до будь-якої соціальної групи завжди є переслідуванням.
Відповідно до статті 9 (1) Директиви 2011/95/ЕU від 13 грудня 2011р. «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту, для того, щоб розглядатися як акт переслідування у значенні Статті 1 (А) Женевської конвенції, акт повинен бути достатньо серйозним за своїм характером або повторюваністю, щоб являти собою грубе порушення основних прав людини».
У ході співбесіди від 02.07.2019 року заявник, не зазначив, що він коли-небудь переслідувався з боку народу Біафри та зазнавав фізичного насильства.
Заявник лише визначив, що він лише побоюється, що таке може з ним статися у разі повернення до країни походження. Однак, потрібно зазначити, що локалізація «Корінний народ Біафри» не по всій країні походження заявника, та як зазначив заявник є територія на якій немає «Корінний народ Біафри», де спокійно і можна проживати, однак, заявник не хоче проживати на цій території оскільки там не проживають його рідні: «...А яка локалізація Біафри? - На півночі. Скажіть, а Ви могли б поїхати в іншу частину країни де спокійно і жити там? - Ні, тому що у мене немає в тій частині родичів. Теоретично, якби в одній з цих частин країни де все спокійно, немає ні ОСОБА_9 ні ОСОБА_10 , і там жили б ОСОБА_11 родичі ОСОБА_12 б поїхали туди жити? - Якби в цій частині жили родичі тоді так, там спокійно...».
Таким чином, заявник свідомо зазначає, що в країні є територія де спокійно, та ситуація є стабільною, де не відбуваються конфлікти, однак останній не бажає там проживати, оскільки на їй території не проживають його рідні. Тобто заявник, свідомо маючи альтернативу внутрішнього переміщення в середині країни, не бажає повертатися до країни з особистих причин.
Окрім того, заявник виявляє побоювання зазнати переслідування з боку представників терористичної організації «Боко Харам».
Так, відповідачем було перевірено зазначену інформацію та встановлено, що за інформацією по країні походження: ««БокоХарам» пропагує версію ісламу, яка забороняє мусульманам «харам» брати участь в будь-якій політичній або суспільній діяльності, пов`язаної із західним суспільством. Це включає в себе голосування на виборах, носити сорочки і штани або здобувати світську освіту. На тлі зростаючої заклопотаності з приводу ескалації насильства уряд оголосив надзвичайний стан в травні 2013 року в трьох північних штатах, де ОСОБА_4 був найсильнішим - ОСОБА_13 , ОСОБА_14 і ОСОБА_15 . Він залучає своїх бійців в основному з етнічної групи канури, яка є найбільшою в трьох штатах. У більшості канури є відмінні лицьові шрами, і коли вони додаються до їх важким акцентів Хауса, їх легко ідентифікувати з іншими ОСОБА_16 ».
За інформацією з Refworld терористичне угрупування «БокоХарам» діє на північному сході та північному заході Нігерії: «Основним напрямком діяльності ВокоНаram є північно-східна Нігерія, зокрема, штати Борно, Адамава і Юбе, де вона контролює приблизно 20 міст. Найбільшими містами, які потрапили під контроль « ІНФОРМАЦІЯ_3 » в 2014 році, є Бама з 200 000 чоловік, а Мубі - 150 000 осіб.» Та за інформацією по країні походження на теперішній час більшість території півночі Нігерії звільнено, армією Нігерії, від бойовиків «Боко Харам»: «Нігерійська армія витіснила бойовиків ОСОБА_4 » з одного з останніх опорних пунктів ісламістського угруповання, повідомив президент ОСОБА_17 . За його словами, військові захопили останній табір бойовиків в лісі Самбіса на північному сході країни. Джихадисти бігли, і їм більше ніде ховатися, додав президент».
З вищевикладеної інформації, встановлено, що твердження викладені у заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та інформація повідомлена особисто заявником у ході співбесід, щодо його побоювань зазнати переслідувань з боку Біафри, скотарів ОСОБА_3 та ОСОБА_9 відповідно до викладеної інформації в пункті 3 цього Висновку має суперечливий, непослідовний та сумнівний характер та може вважатися неправдоподібною.
Заявник не довів, що може в майбутньому при поверненні до країни походження зазнати переслідування з боку Біафри, скотарів ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , оскільки при поверненні до Федеративної Республіки Нігерія, а саме в місце його постійного проживання - в місто Лагос, де відсутні Біафра, скотарі ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , заявник може безперешкодно проживати.
Позивач використовує інформацію по загальній ситуації в окремих регіонах країни, яка сама по собі не може бути доказом переслідування чи загрози життю та безпеці заявника у разі повернення до країни походження.
Як свідчить інформація по країні походження, на території Нігерії не відбуваються збройні конфлікти, які призводять до загальнопоширеного насильства, через що може існувати індивідуальна загроза життю заявника в разі повернення до країни походження, тому даний елемент заяви не потребує дослідження. Вбачається, що заявник використовує інформацію відносно загальної ситуації щодо стану дотримання прав людини в Нігерії, однак цей факт не може сам по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності саме заявнику буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського, або принизливого поводження чи покарання. Виходячи з наведеної інформації можливість загрози життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості заявника та інші суттєві порушення прав людини виключається у майбутньому, оскільки угрупування «Боко Харам», Біафри скотарів ОСОБА_3 виходячи з територіальної локалізації розташовані поза місцем постійного проживання заявника та його родини.
Таким чином, заявник не відповідає критерію включення за Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та не має підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону.
Відповідно до пункту 62 Керівництва мігрант - «це особа, яка з причин, що відрізняється від тих, що містяться в визначенні, добровільно залишає свою країну, щоб оселиться в іншому місці. Він може керуватись бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем».
З вищевикладеного випливає, що позивач будь-якими шляхами намагається вирішити свої питання щодо легального знаходження на території України.
Таким чином та на підставі викладеного, враховуючи відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», колегія суддів вважає, що рішенням ДМС України від 22.06.2020 №241-20 було правомірно відмовлено громадянину Нігерії ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Отже, позовні вимоги є незаконними, необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.  
Керуючись принципом верховенства права, гарантованим статтею 8 Конституції України та статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд на підставі статті 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі “Hirvisaari v. Finland” від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі “Ruiz Torija v. Spain” від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.12.2020 року по  справі № 520/8583/2020 прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті, а отже підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України  задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.12.2020 по справі                        № 520/8583/2020  скасувати.
Прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити . 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.А. Калиновський	
Судді	   	З.О. Кононенко    О.М. Мінаєва   	
Повний текст постанови складено  25.03.2021 року