П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

17 лютого 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/4086/20	
Головуючий в 1 інстанції: Лебедєва Г. В.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
         судді-доповідача –	Кравця О.О.	
судді –	        Домусчі С. Д.	
судді –  	Коваля М.П. 	
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ПІВДЕНЬ АГРО ІНВЕСТ" на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2020 року по справі № 400/4086/20, прийнятого у складі судді Лебедєвої Г.В., за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ПІВДЕНЬ АГРО ІНВЕСТ" до приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевіча Степана Вікторовича про скасування постанови та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

23 вересня 2020 року ТОВ "ПІВДЕНЬ АГРО ІНВЕСТ" звернулось до суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевіча С.В., в якому просило: визнати протиправною та скасувати постанову про скасування постанови від 26.12.2019 року ВП № 60900630 та зобов`язати відповідача вирішити питання щодо закінчення виконавчого провадження ВП №60900630.
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі.
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2020 року залишено без розгляду адміністративний позов ТОВ "ПІВДЕНЬ АГРО ІНВЕСТ".
Не погоджуючись з ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2020 року, заявник подав апеляційну скаргу, та просив її скасувати та прийняти нове рішення, яким направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Вимоги апеляційної скарги позивач обґрунтовує тим, що про існування постанови про повернення виконавчого документу стягувану від 26.12.2019 року ВП №60900630 був обізнаний ще у січні 2020 року, але на той момент йому ще не було відомо, що лише у разі скасування цього документу він матиме можливість для виключення про нього відомостей з Єдиного реєстру боржників.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року справу відкрито апеляційне провадження у справі.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2021 року призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.
Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що 17.12.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Булахевічем С.В. відкрито  виконавче  провадження  №60900630  з примусового виконання  виконавчого напису №911, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Огороднік Ж.А. 05.12.2019 року.
26.12.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Булахевічем С.В. винесено постанову по ВП №60900630 про повернення виконавчого документа стягувачу  у зв`язку з  відсутністю майна, на яке може бути звернено  стягнення на підставі  п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження".
26.12.2019 року відповідачем відкрито виконавче провадження №60940113 з примусового виконання виконавчого напису №911 від 05.12.2019 року.
Постановою від 27.01.2020 року по ВП №60940113 повернуто виконавчий документ стягувачу у зв`язку з заявою стягувача про повернення виконавчого документа.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області  від 01.07.2020 по справі №915/25/20, що набуло законної сили 07.08.2020 року, виконавчий напис, вчинений 05.12.2019 року приватним нотаріусом  Київського міського нотаріального округу Огороднік Ж.А. за №911, визнано таким, що не підлягає виконанню.  
22.07.2020 позивач звернувся до  приватного  виконавця  Бухалевіча С.В. із заявою про вчинення всіх дій, спрямованих на виключення ТОВ "Південь Агро Інвест" з Єдиного реєстру  боржників на підставі  рішення Господарського суду Миколаївського від 01.07.2020 року.
Листом від 16.09.2020 року приватний виконавець виконавчого округу  Миколаївській області Булахевіч С.В. відмовив в задоволенні заяви позивача, спираючись на те, що  виконавче провадження завершено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження". Відповідно  до ч. 1 ст. 40 Закону  виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про  його закінчення, не може бути розпочато знову,  крім випадків, передбачених цим Законом. 
На думку позивача, скасування постанови від 26.12.2019 року ВП № 60900630 про повернення  виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" призведене до вилучення його з Єдиного реєстру боржників.
28.10.2020 року до канцелярії Миколаївського окружного адміністративного суду від приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевіча Степана Вікторовича надійшли матеріали виконавчого провадження № 60900630.
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2020 року залишено без розгляду адміністративний позов ТОВ "ПІВДЕНЬ АГРО ІНВЕСТ".
Згідно частини 1 та 2 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.           Відповідно до ч. 2 ст. 287 КАС України позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.
          Тобто, визначальною умовою початку перебігу строку звернення до суду є день, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
          При цьому, слід врахувати, що перебіг строку звернення до адміністративного суду розпочинається не з дня, коли особа безпосередньо дізналася про обставини (події), що є підставою для звернення до суду, а з дня, коли вона повинна була дізнатися про ці обставини за умови належного користування своїми правами та повноваженнями.
Порівняльний аналіз термінів «дізнався» та «повинен був дізнатися», що містяться в статті 122 КАС України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення своїх прав, свобод чи інтересів і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. 
Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України у постановах від 29 жовтня 2014р. у справі № 6-152цс14, від 16 листопада 2016 року № 6-2469цс16.
Як вбачається з матеріалів справи, про існування постанови від 26.12.2019 року позивач був обізнаний ще у січні 2020, але звернувся до суду про її скасування лише 23.09.2020 року, тобто зі спливом більш ніж восьми місяців. Вказані обставини апелянт не заперечує і в апеляційній скарзі.
Таким чином, днем початку перебігу 10-денного строку для звернення до суду є саме дата, коли особа дізналась про існування зазначеної постанови, адже саме вона породжує для позивача певні наслідки, які обумовлюють його звернення до суду з вимогами щодо визнання дій державного виконавця протиправними, скасування постанови та зобов`язання його вчинити певні дії.
Тобто, саме з дня отримання оскаржуваної постанови починає свій перебіг строк, передбачений ч. 2 ст. 287 КАС України.
Так, позивач у позові зазначає, що дізнався про неможливість виключення про нього відомостей про боржника  з Єдиного державного реєстру боржників лише 16.09.2020 року із заяви приватного виконавця в тому числі через повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України, яка відсутня у переліку випадків виключення боржника з Єдиного реєстру боржників, а тому в даному випадку позивач звернувся до суду у встановлений законом строк.
На думку апеляційного суд, суд першої інстанції вірно зауважив, що предметом позову в даному випадку є саме скасування постанови від 26.12.2019 року ВП №60900630, а не можливість чи неможливість виключення ТОВ "Південь Агро Інвест" з Єдиного реєстру боржників. 
Позивач не оскаржує в цій справі дії або бездіяльність виконавця по виключенню відомостей про позивача з Єдиного реєстру боржників, а тому посилання позивача на отримання листа приватного виконавця неможливо вважати поважною підставою порушення строку звернення до суду з позовом про скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувача від 26.12.2020 року.
Отже, звернувшись з позовом 23.09.2020 року, позивач пропустив десятиденний строк звернення до адміністративного суду.
Інших причин поважності пропуску строку звернення до суду з вимогами про скасування постанови та доказів на їх підтвердження позивачем до суду не надано.
Позивачем не зазначається та з матеріалів справи не вбачається обставин, що заважали б позивачу та могли бути об`єктивними перешкодами для звернення до Миколаївського окружного адміністративного суду за захистом своїх прав та інтересів у передбачений законом строк.
Протягом   більш як 8 місяців будь-які об`єктивні чи суб`єктивні обставини не позбавляли позивача можливості звернутися до суду у визначені законом строки з відповідним позовом про скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу.
Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач був обізнаний про існування постанови ще в січні 2020, а тому в разі не згоди з нею, мав право звернутися до суду.
Апеляційний суд також відхиляє доводи апелянта, що у січні 2020 року йому ще не було відомо, що лише у разі скасування постанови про повернення виконавчого документу стягувану від 26.12.2019 року ВП №60900630 він матиме можливість для виключення про нього відомостей з Єдиного реєстру боржників, оскільки в обґрунтування причин пропуску строку позивач фактично посилається на власну юридичну необізнаність.
Так, відповідно до абзацу 2 статті 68 Конституції України незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.
У відповідності до ч.3 ст.123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Таким чином, залишення позовної заяви без розгляду є видом юридичної відповідальності особи за порушення строків на звернення з позовом.
Отже, основним Законом України встановлена пряма заборона на звільнення особи від юридичної відповідальності (в даному випадку поновлення пропущеного процесуального строку без поважних причин) у зв`язку з юридичною необізнаністю.
Інститут строків в судовому процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.
При цьому поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду, та пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
Європейська Конвенція про захист  прав людини та основоположних  свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР  від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України  є частиною національного законодавства.
Згідно ч.1  ст.6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. 
Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.8 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” від 23.02.2006 року ,суд  при вирішенні справи керується принципом верховенства права,  відповідно до якого зокрема людина,  її права  та  свободи визнаються    найвищими   цінностями   та   визначають   зміст   і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип  з  урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. 
Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (див. рішення у справі Golder v. the United Kingdom від 21 лютого 1975 року, Серія A № 18, п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (див. рішення у справі Guйrin v. France від 29 липня 1998 року, Reports of Judgments and Decisions 1998-V, p. 1867, § 37). 
Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, має на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (див. рішення у справі Pйrez de Rada Cavanilles v. Spain від 28 жовтня 1998 року, Reports 1998-VIII, p. 3255, § 45). 
Оскільки питання стосується принципу юридичної визначеності, це піднімає не лише проблему трактування правових норм у звичайному сенсі, а також і проблему недоцільного формулювання процесуальних вимог, яке може перешкоджати розгляду позову щодо суті, тим самим спричиняючи порушення права на ефективний судовий захист (див., mutatis mutandis, рішення у справі Miragall Escolano and others v. Spain, заява № 38366/97, § 37, ECHR 2001-I; та у справі Zvolskэ and Zvolskб v. the Czech Republic, заява № 46129/99, § 51, ECHR 2002-IX).
Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою. 
Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми та їх застосування не повинні перешкоджати учасникам провадження використовувати доступні засоби захисту (див. рішення у справі “Мельник проти України” (Melnyk v. Ukraine), заява № 23436/03, пункти 22–23, від 28 березня 2006 року).
Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі "Скордіно проти Італії"(Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та  п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Щокін проти України" (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011року  ).
Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа “Стаббігс на інші проти Великобританії”, справа “Девеер проти Бельгії”).
Крім того, у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Європейський суд з прав людини виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.
Водночас навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа “Олександр Шевченко проти України”, п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.
Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, а також строки для подання апеляційної чи касаційної скарги, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи.
Відповідно до ч.3 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Відповідно до ч. 4 ст. 123 КАС України, якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Апеляційний суд вважає, що судом 1-ої інстанції повно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки, викладених в ухвалі суду першої інстанції, відповідають обставинам справи, правильно застосовані та додержані норми  процесуального права, ухвалу прийнято повноважним складом суду, суд не приймав рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі, судове рішення прийняте та підписано суддею, який зазначений у судовому рішенні.
Апеляційний суд, доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та зміни або скасування ухвали суду 1-ої інстанції, так як позивачем не надано доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду із адміністративним позовом.
Керуючись ст.8,19,55,125 Конституції України, ст. 6  Європейської Конвенції про захист  прав людини та основоположних  свобод від 04.11.1950 року, ст. 3,5,12,14,19,21, 292, 308, 311, 312, 316,320, 321, 322, 325,374 КАС України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ПІВДЕНЬ АГРО ІНВЕСТ" – залишити без задоволення, а ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2020 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути, у разі відповідності вимогам ст.328 КАС України, оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом 30-ти днів.

Повне судове рішення складене та підписане  17 лютого 2021 року.

Головуючий суддя 	 	Кравець О.О.	
Судді	    	Коваль М.П.    Домусчі С.Д.