ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/3239/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Дудін С.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  09 лютого 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                               Оксененка О.М.,
суддів:                                                     Лічевецького І.О.,
                                                          Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним рішення, скасування протоколу та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України в якому просив:
- визнати протиправним рішення Міністерства оборони України у формі пункту 13 протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, №54 від 11.05.2019;
- скасувати пункт 13 протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, №54 від 11.05.2019;
- зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути заяву з документами позивача про виплату одноразової грошової допомоги та прийняти рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судовим рішенням.
Позов обґрунтовано тим, що 02 листопада 2015 року  органами МСЕК позивачеві встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок травми, отриманої при виконанні обов`язків військової служби при перебуванні в країні, де велись бойові дії (Демократична Республіка Афганістан), що надає право на отримання одноразової грошової допомоги, однак відповідач неправомірно відмовив у призначенні та виплаті позивачеві одноразової грошової допомоги.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року у задоволенні позовних вимог - відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що він має право на отримання одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності внаслідок поранення отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби, яка передбачена частиною другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», що підтверджено судовими рішеннями у справі №363/3743/16-а.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем зазначено, що позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі внаслідок зміни групи інвалідності у зв`язку зі спливом дворічного терміну.
Крім того, відповідач вказує, що оскаржуване рішення прийнято у порядку, у спосіб та в межах наданих законом повноважень, що свідчить про безпідставність позовних вимог.
Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив строкову військову службу в лавах збройних сил колишнього СРСР, з 31.03.1983 по 02.08.1985, і приймав участь в бойових діях на території республіки Афганістан з 21.06.1983 по 02.08.1985 в складі в/ч НОМЕР_1 .
На підставі звернення військового комісара Вишгородського районного військового комісаріату Київської області, Київським обласним бюро судово-медичної експертизи 23.02.2012 було складено висновок № 24осв, згідно якого вбачається, що у 1984 році під час проходження служби в Афганістані він отримав осколкові поранення голови та правої руки.      
Згідно вказаного висновку експерта описані рубці є наслідком загоєння ран, які могли утворитися в результаті вогнепальних (осколкових) поранень, які могли бути отримані у 1984 році.
У відповідності до витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 20.04.2012 № 755, множинні вогнепальні осколкові поранення голови та правої руки (контузія головного мозку в 1984 році) позивача, наслідком яких стали рубці шкіри в зазначених анатомічних ділянках, що підтверджено висновком спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи Київського обласного бюро судово-медичної експертизи № 24осв від 23.02.2012, це поранення, контузія, захворювання, яке, пов`язано з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.      
Згідно довідки МСЕК серія КИО-1 № 0401335 від 25.06.2012 позивачу вперше встановлена II група інвалідності з 25.06.2012, у зв`язку із отриманням поранення, контузії, захворювання, так, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії.
У подальшому, після повторного огляду, 02.11.2015 позивачу було встановлено ІІ групу інвалідності у зв`язку з отриманням поранення, контузії, захворювання, яке пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії, що підтверджується довідкою МСЕК серія АВ № 0198186 від 02.11.2015.      
Як наслідок, 03 листопада 2015 року позивач отримав посвідчення інваліда війни ІІ групи.
Того ж дня, позивач звернувся до військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про виплату одноразової грошової допомоги в зв`язку з встановленням інвалідності пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах де велися бойові дії, до якої були додані документи згідно переліку наведеного в заяві.
29 лютого 2016 року Київський обласний військовий комісаріат направив Департаменту фінансів Міністерства оборони України заяву позивача та документи для призначення і виплати одноразової грошової допомоги позивачу.
01 квітня 2016 року, відповідно до протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби №20 від 01 квітня 2016 року, комісія дійшла висновку про необхідність повернення на доопрацювання документів, в тому числі документів і позивача, оскільки в наданих документах немає підтвердження настання інвалідності під час проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби, як це передбачено підпунктом 4 пункту 2 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 № 499.
Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
Постановою Вишгородського районного суду Київської області від 10 лютого 2017 року у справі №363/3743/16-а, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2017 року, скасовано рішення Міністерства оборони України від 01 квітня 2016 року у формі п. 41 протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, щодо повернення на доопрацювання заяви ОСОБА_1 та зобов`язано Міністерство оборони України розглянути заяву ОСОБА_1 щодо вирішення питання про можливість призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням II групи інвалідності та прийняти відповідне рішення.
На виконання вказаного судового рішення комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, рішенням від 11.05.2019, яке оформлено пунктом 13 протоколу №54, відмовлено у призначенні позивачеві одноразової грошової допомоги, оскільки інвалідність позивачу встановлено понад тримісячний термін після звільнення позивача зі служби; та зміна групи інвалідності позивача була проведена понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності; та не подачі позивачем документу, що свідчить про причини та обставини поранення.
Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачем не подано документ, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми, або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного право порушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, тому у позивача відсутні підстави для отримання одноразової грошової допомоги.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі Закон №2011-XII).
Відповідно до частини першої статті 16 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Згідно з пунктом 4 частини другої статті 16 Закону № 2011-XII, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Частиною дев`ятою статті 16 Закону №2011-XII встановлено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Так, 25 грудня 2013 року Постановою Кабінету Міністрів України № 975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.
Згідно з пунктом 3 Постанови №975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Відтак, право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги. Наступна зміна законодавства не впливає на порядок отримання, розмір допомоги тощо, і це відповідає принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права, та, відповідно, не призводить до ситуації, за якої особа, якій встановлена інвалідність, у подальшому внаслідок внесення змін до законодавства втратить таке право взагалі або їй буде зменшено розмір відповідної допомоги.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 750/5074/17, від 14 серпня 2018 року у справі № 807/15426/18, від 22 березня 2019 року у справі №2340/2993/18.
Згідно з частиною четвертою статті 16-3 Закону №2011- XII (в редакції, чинній на час первинного огляду позивача органами МСЕК та встановлення відсотку втрати працездатності) якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
Системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що у разі встановлення військовослужбовцю більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у нього виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується йому з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги.
Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 05.04.2019 у справі №820/4143/18.
Як свідчать матеріали справи, згідно довідки МСЕК серія КИО-1 № 0401335 від 25.06.2012 позивачу вперше встановлена II група інвалідності з 25.06.2012, у зв`язку із отриманням поранення, контузії, захворювання, так, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії.
У подальшому, після повторного огляду, 02.11.2015 позивачу було встановлено ІІ групу інвалідності у зв`язку з отриманням поранення, контузії, захворювання, яке пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії, що підтверджується довідкою МСЕК серія АВ № 0198186 від 02.11.2015.       
Однак, після встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаної із захистом Батьківщини, позивачу Міністерством оборони України було відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги з посиланням те, що на інвалідність позивачу встановлено понад тримісячний термін після звільнення позивача зі служби; та зміна групи інвалідності позивача була проведена понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності; та не подачі позивачем документу, що свідчить про причини та обставини поранення.
Дійсно, у відповідності до абзацу другого пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII (у редакції, яка діє з 01.01.2017 згідно із Законом України від 06 грудня 2016 року №1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України») у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.
Аналогічні положення викладено з 01.01.2017 і у пункті 8 Порядку №975.
Отже, вказані норми свідчать про те, що право військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі у випадку встановлення під час повторного огляду згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищої групи інвалідності, можливе за умови, що встановлення вищої групи інвалідності відбулось протягом двох років після первинного встановлення інвалідності. 
Однак, в силу статті 58 Конституції України, норма Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яка набрала чинності 1 січня 2017 року, на спірні правовідносини не розповсюджується. Застосування даної норми стосовно позивача можливе лише у разі повторної зміни (встановлення) групи інвалідності після 01.01.2017, що узгоджується з Верховним Судом (постанова від 20 березня 2018 року у справі № 295/3091/17).   
Крім того, пунктом 4 частини другої статті 16 Закону №2011-XIІ (в редакції чинній до 01.01.2017) передбачалось, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Тобто, до 01.01.2017 право на одноразову грошову допомогу мали всі військовослужбовці, незалежно від виду проходження військової служби.
Водночас, 01.01.2017 набрали чинності положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII, якими норми пункту 4 частини другої статті 16 Закону №2011-XIІ викладено в новій редакції, відповідно до якої, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Також, згідно з пунктом 6 частини другої статті 16 Закону №2011-XIІ (в редакції Закону №1774-VIII), одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби, закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження строкової військової служби, цих зборів, служби у військовому резерві.
Отже, цією нормою встановлено особливий порядок правового регулювання виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям строкової військової служби, військовозобов`язаним або резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, тобто є спеціальною правовою нормою, що містить особливі критерії для встановлення умов виплати одноразової грошової допомоги таким особам, зокрема:
1) особливі суб`єкти отримання допомоги - військовослужбовцям строкової військової служби, військовозобов`язаним або резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві;
2) визначений час настання інвалідності - при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби, закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження строкової військової служби, цих зборів, служби у військовому резерві;
3) відсутність умови про настання інвалідності після закінчення тримісячного строку після звільнення із служби, закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві.
Однак, оскільки на момент виникнення у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням йому інвалідності ІІ групи – 02 листопада 2015 року, редакція пункту 4 частини другої статті 16 Закону №2011-ХІІ не обмежувала таке право жодним строком, у тому числі трьома місяцями після звільнення зі служби, тому посилання відповідача на строкове обмеження у встановленні інвалідності для виплати одноразової грошової допомоги (у вигляді трьох місяців після звільнення зі служби) колегія суддів визнає неправомірним.
При цьому, колегія суддів наголошує, що правову позицію щодо незастосування до позивача строкового застереження для виплати одноразової грошової допомоги у вигляді трьох місяців після звільнення зі служби вже було викладено у постанові Вишгородського районного суду Київської області від 10 лютого 2017 року у справі №363/3743/16-а, залишеній без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2017 року.
Згідно з частиною четвертою статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Щодо посилання відповідача у спірному рішенні на неподання позивачем документу, що свідчить про причини та обставини поранення, колегія суддів звертає увагу на наступне.
Пунктом 11 Порядку № 975 визначено, що військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності.
До заяви додаються копії: постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою).
При цьому, у відповідності до ст. 16-4 Закону № 2011-XII призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком: а) вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення; б) вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння; в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом); г) подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.
Таким чином, подання зазначених у п. 11 Порядку № 975 документів при зверненні за призначенням одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення інвалідності, є необхідною умовою для призначення такої допомоги та ґрунтується на необхідності перевірити відсутність обмежень, встановлених у ст. 16-4 Закону № 2011-XII, за наявності яких особа позбавляється права на отримання такої допомоги.
У той же час, Порядок № 975 не визначає, який саме документ (військово-облікові документи, медична довідка, акт розслідування, архівна довідка, виписка з історії хвороби, тощо) повинна подати особа, яка звертається за отриманням одноразової грошової допомоги, на підтвердження обставин причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва).
Водночас, подання до Міністерства оборони України відповідного рішення військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, яким встановлено, що отримані особою поранення, травма, контузія, захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, не виключає необхідності подання інших, зазначених у пункті 11 Порядку № 975, документів, що свідчать про причини та обставини поранення, травми, контузії та захворювання.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 295/1896/17 та від 15 травня 2019 року у справі № 822/21/18.
Згідно із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №822/220/18, документами, що свідчать про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), зокрема про те, що поранення (контузія, травма, каліцтво) не пов`язане з учиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення, не є наслідком учинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, можуть бути лише достовірні документи про причини і обставини одержання військовослужбовцем такого поранення. Неподання особою, яка звернулася за призначенням одноразової грошової допомоги, документів, що свідчать про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), не створює для Міноборони обов`язку щодо їх витребування.
У зазначеній справі, Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зазначила, що надані позивачем документи, на підтвердження причин та обставин поранення (контузії, травми або каліцтва), а саме: акт судово-медичного дослідження та протокол засідання Військово-лікарської комісії Західного регіону, не містять відомостей про обставини поранення позивача, зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.
Враховуючи вищевикладене та фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що, рішення Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв Міністерства оборони України від 20.04.2012 №755 та відповідний висновок експерта, на основі якого прийнято зазначене рішення, вказують лише на характер і давність тілесних ушкоджень і не містять відомостей про обставини поранення позивача, зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.
При цьому, колегія суддів зазначає, що позивачем не надано а ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду документ, який свідчить про причини та обставини поранення, а рішення Центральної військово-лікарської комісії Міноборони не є належним документом, що вказує на причини та обставини поранення, травми, контузії та захворювання позивача.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08 жовтня 2020 року у справі №826/2345/18, від 04 березня 2020 року у справі №806/2879/18 та від 31 липня 2019 року у справі №440/3614/18.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що судами під час розгляду справи №363/3743/16-а було досліджено питання встановлення обставин поранення позивача колегія суддів оцінює критично, оскільки у вказаних судових рішеннях не надавалася правова оцінка факту наявності або відсутності у позивача документа, що свідчить про причини та обставини поранення. Відповідні причини та обставини не були описані у цих рішеннях, оскільки предметом спору у справі №363/3743/16-а було надання оцінки правомірності рішення відповідача про повернення документів на доопрацювання.
Так, відповідач, розглянувши документи надані позивачем для отримання одноразової грошової допомоги, зобов`язаний був прийняти рішення або про призначення такої допомоги або рішення про відмову у її призначенні, проте відповідачем було повернуто заяву Загребельного на доопрацювання.
Таким чином, судами у справі №363/3743/16-а не розглядалось питання призначення або відмови у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 та не досліджувались обставини отримання поранення позивачем. 
Такі обставини не описані у судових рішеннях по справі №363/3743/16-а, внаслідок чого такі судові рішення не можуть бути розцінені в якості документів про причини та обставини отримання позивачем поранення.
Отже, колегія суддів дійшла до висновку, що оскільки надані позивачем документи, а саме висновок МСЕК та витяг із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв не містять інформації на підтвердження  причин та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, а отже відповідачем правомірно прийнято рішення про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги позивачу.
Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у справі №372/1816/17 від 01.10.2020.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,
ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя                                                            О.М. Оксененко 

Судді                                                                          І.О. Лічевецький

                                                                                            В.П. Мельничук