Дата документу 30.03.2021 Справа № 331/2388/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Справа № 22-ц/807/1135/21                                Головуючий у 1-й інстанції: Жукова О.Є.
Є.У.№ 331/2388/19                                        Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року                                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого:        Кочеткової І.В.,
суддів:                Кримської О.М.,
Дашковської А.В., 
секретар:        Волчанова І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_2  в особі адвоката Щедріна Олександра Петровича на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 вересня 2019 року, 
В С Т А Н О В И В:
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики. Зазначала, що 15 січня 2018 року за нотаріально посвідченим договором позики передала ОСОБА_2 у власність 400 000 грн., які останній зобов`язався повернути не пізніше 28 лютого 2018 року. Посилаючись на те, що позичальник у добровільному порядку взяті на себе зобов`язання за договором по поверненню суми боргу не виконав, від їх виконання ухиляється, просила суд на підставі ст.ст.1047,1049 ЦК України стягнути з останнього 400 000 грн. заборгованості і відшкодувати судові витрати.
Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 15 січня 2018 року в сумі 400 000 грн, судовий збір у розмірі 4000 гривень. 
Судове рішення мотивовано тим, що ОСОБА_2 не виконав зобов`язань за договором позики, від повернення боргу ухиляється, а тому на підставі ст.1049 ЦК України вся сума боргу підлягає стягненню в судовому порядку.
Ухвалою цього ж суду від 11 грудня 2020 року заява ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.
Не погоджуючись з рішенням суду  ОСОБА_2  в особі адвоката Щедріна О.П. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що ОСОБА_2 не отримував повістки про виклик до суду, не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. Позовну заяву від імені ОСОБА_1 підписано не уповноваженою особою, а тому суд першої інстанції повинен був повернути її заявникові. За договором позики від 15 січня 2018 року позикодавцем була не ОСОБА_1 , з якою ОСОБА_2 не знайомий, а її син ОСОБА_3 , який працює прокурором в місцевій прокуратурі і якому він повертав борг. За вказівкою ОСОБА_3 через банківську установу на карткові рахунки його батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_1 він переказав 81 673 грн. Частина боргу була сплачена відступленням його частки в ТОВ «ТОП АММО» на користь ОСОБА_5 . Ще 5 000 доларів США навесні 2019 року його брат ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 .
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Свистун О.В., який представляє інтереси ОСОБА_1 , зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги - неспроможними. Позовну заяву підписано уповноваженою особою - адвокатом позивача, який діяв на підставі договору про надання правової допомоги, копія якого міститься в матеріалах справи. Відповідач був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, повістки про виклик у судове засідання направлялися йому за зареєстрованим місцем проживання, таку ж адресу відповідач зазначав і в заяві про перегляд заочного рішення. За офіційними даними МВС України відповідач ОСОБА_2 офіційно перебуває у переліку осіб, яких оголошено правоохоронними органами у розшук. Посилання в апеляційній скарзі на неповне з`ясування фактичних обставин справи вважає безпідставними. Факт повернення боргу не може бути доведений показаннями свідків. Переказ коштів іншим особам через банківську установу, відступлення частки у статутному капіталі на користь сторонньої особи не є належним виконанням боргових зобов`язань. 
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення - зміні з огляду на таке.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). 
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. 
Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов
Встановлено, що 15 січня 2018 року ОСОБА_1 передала у позику ОСОБА_2 400 000 грн., а останній зобов`язався повернути вказані грошові кошти не пізніше 28 лютого 2018 року, про що сторони підписали відповідний договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Грибановою О.В. (а.с.8). 
Як зазначено у п.1.2 договору грошові кошти, які є предметом договору, передані позикодавцем та одержані позичальником під час підписання договору в день його нотаріального посвідчення. Пунктами 2.2, 2.3, 2.4 договору позики сторони визначили, що повернення позики має здійснюватися в м.Запоріжжі. Після отримання грошей в повному обсязі позикодавець надає позичальнику розписку про повернення позики в сумі 400 000грн. з одночасним поверненням примірника договору. Якщо неможливо повернути примірник договору позикодавця, то він повинен вказати цю обставину в розписці, яку він видає.
Датою виконання позичальником свого зобов`язання по поверненню суми позики позикодавцю вважається дата складання розписки про повернення позики позикодавцем в повному обсязі на договорі позики на окремому аркуші. 
Статтею 1051 ЦК України встановлено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
Частиною 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
У ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
На підтвердження факту існування боргових зобов`язань позичальник ОСОБА_1 надала суду першої інстанції оригінал договору позики, який підтверджує як факт укладання сторонами договору позики, так і факт невиконання позичальником свого обов`язку повернути позику в обумовлені договором строки.
Як передбачено п.2.3 договору після отримання грошей в повному обсязі позикодавець надає позичальнику розписку про повернення позики з одночасним поверненням свого примірника договору. Якщо неможливо повернути примірник договору позикодавця, то він повинен вказати про цю обставину в розписці, яку він видає.
Оскільки письмових доказів на підтвердження факту повернення всієї суми позики позикодавцеві позичальник суду не надав, доводи апеляційної скарги про безпідставність позову є такими, що не відповідають вимогам закону і матеріалам справи.
Переказ відповідачем 01 квітня 2019 року, 27 березня 2019 року грошових коштів на суму 27 386, 93 грн. і 27 286, 43 грн. (т.2, а.с.9-10) на картковий рахунок ОСОБА_4 , відступлення частки батьком боржника ОСОБА_7 , вартістю 10 000 грн., у статутному капіталі ТОВ «ТОП АММО» на користь ОСОБА_5 (т.2, а.с.45) не свідчить про належне і повне виконання боржником своїх зобов`язань перед позикодавцем.
Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов`язань та закріплює основний принцип виконання зобов`язань - принцип належного виконання, що стосується як суб`єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527 -545 ЦК України).
За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов`язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.
Однією з умов належного виконання зобов`язання є його виконання належними суб`єктами.
Частина перша статті 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.
У частині першій статті 527 ЦК України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобов`язаний особисто виконати зобов`язання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Згідно із частиною другою статті 527 ЦК України виконання зобов`язання належним боржником або прийняття виконання належним кредитором визнається і у випадках здійснення цих дій уповноваженими особами.
Таким чином, за змістом цієї норми переадресування виконання боржником іншій особі можливе, якщо кредитор уповноважить на ці дії іншу особу.
Аналіз норм частини першої статті 238, частини другої статті 527 ЦК України в контексті поняття «уповноважена особа» дає підстави для висновку, про те, що між нею і кредитором повинні існувати відносини представництва (статті 237, 242, 244 ЦК України).
Отже, під уповноваженою особою слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження від кредитора на прийняття виконання обов`язку боржником.
За змістом частини другої статті 527 ЦК України кредитор має можливість уповноважити іншу особу на прийняття виконання за зобов`язанням, якщо зазначить про це у договорі чи у виданій довіреності.
У разі нездійснення боржником перевірки особи кредитора чи наявності необхідних повноважень у іншої особи ризик можливих наслідків, за змістом цієї норми, покладається на боржника. 
Зважаючи на те, що умови договору позики не передбачають повернення позичальником коштів не кредитору, а іншій особі, доводи апеляційної скарги про належне виконання позичальником своїх боргових зобов`язань за спірним договором є неспроможними, оскільки вказані письмові докази не містять посилань на те, якого саме зобов`язання і яких сторін у зобов`язанні стосуються грошові перекази, адресовані ОСОБА_4 , при запереченні позивачем факту уповноваження ОСОБА_4 на отримання від позичальника будь-яких грошових коштів за договором позики.
Доводи апеляційної скарги про те, що власником коштів, які передавалися в борг, є син позивачки ОСОБА_3 , є неспроможними.
За умовами нотаріально посвідченого договору позикодавцем є ОСОБА_1 , а не її син ОСОБА_3 . У передбаченому законом порядку договір позики відповідачем не оспорювався, судом недійсним не визнавався, а отже відповідно до ст.ст. 204, 629 ЦК України він є правомірним та обов`язковим до виконання. 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що позовна заява підписана не уповноваженою особою, є також неспроможними.
До позовної заяви позивачем додано договір про надання правової допомоги, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Івановою Н.О. 30 травня 2019 року (т.1, а.с.14). Пунктом 1.2 договору передбачено право адвоката представляти ОСОБА_1 в судах, органах прокуратури, МВС та СБУ, у тому числі з правом пред`явлення позову, зміни підстави або предмета позову тощо. Договір про надання правової допомоги відповідно до положень ст.26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» є належним документом, що посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги та здійснення представництва клієнта в суді.
Доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування судом першої інстанції фактичних обставин справи, відхилення клопотання про допит свідків, які мали підтвердити обставини, за яких укладався договір позики, факт повернення боргу тощо, є неспроможними. 
За умовами договору позики (п.2.3 договору) після отримання грошей в повному обсязі позикодавець надає позичальнику розписку про повернення позики з одночасним поверненням свого примірника договору. Якщо неможливо повернути примірник договору позикодавця, то він повинен вказати про цю обставину в розписці, яку він видає.
Частиною 1 статті 218 ЦК України визначено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
Зважаючи на те, що в нотаріально посвідченому договорі сторони визначили, що факт повернення боргу має бути підтверджений розпискою з одночасним поверненням позикодавцем боржникові свого примірника договору, пояснення свідків у відповідності до ст. 78 ЦПК України є недопустимими доказами.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи є також неспроможними.
Зібраними у справі доказами підтверджується, що повістки про виклик у судове засідання направлялися відповідачеві за місцем його реєстрації - за адресою, зазначеною в договорі позики.
Так, на поштову адресу ОСОБА_2 , зазначену ним в договорі позики, яка є зареєстрованим місцем проживання останнього, а саме:  АДРЕСА_1 , 13.06.2019, 03.07.2019, 18.07.2019 (т.1, а.с.57-58, 63,66) направлялись судові повістки про виклик у судові засідання, які повернулась на адресу суду з відміткою «адресат відсутній».
Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 є співвласником цієї квартири (т.1, а.с.37).
16.09.2019 член сім`ї відповідача ОСОБА_2 , який також зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , повідомив суд, що ОСОБА_2 за зареєстрованою адресою не проживає більше 10 років. У 2018 році ОСОБА_2 виїхав на постійне місце проживання у м.Львів, ніяких зв`язків із сім`єю з травня 2019 року він не підтримує. Від друзів йому відомо, що ОСОБА_2 виїхав у Польщу. 
Відповідно до пункту третього частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
На підставі частини першої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Отже ОСОБА_2 вважається таким, що належно повідомлений про час судового розгляду.
Разом з тим, при визначенні розміру заборгованості, що підлягає стягненню на користь кредитора суд першої інстанції не врахував, що 19.03.2019 ОСОБА_2 через АТ КБ «ПриватБанк» переказав на картковий рахунок ОСОБА_1 27 000 грн. (т.2, а.с.87).
Доказів існування між сторонами інших правовідносин, крім тих, що виникли на підставі договору позики, матеріали справи не містять.
Факт отримання вказаних грошових коштів позивач не оспорює.
За таких обставин, визначена судом першої інстанції сума заборгованості за кредитним договором підлягає зменшенню на 27 000 грн. і становить відповідно 373 000 грн., що у відповідності до ст.376 ЦПК України є підставою для зміни судового рішення. 
Згідно з частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
На підставі ст.141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені останньою судові витрати зі сплати судового збору пропорційно задоволених позовних вимог.
ОСОБА_1 звертаючись до суду першої інстанції із вказаним позовом вказала ціну позову 400 000, при цьому нею був сплачений судовий збір в розмірі 4000,00 грн.
ОСОБА_2 при подачі апеляційної скарги сплатив судовий збір в розмірі 6000,00 грн. 
У зв`язку з тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню та шляхом взаємозаліку, ОСОБА_2 повинен компенсувати ОСОБА_1 понесені нею витрати по сплаті судового збору в розмірі 3325,00 гривень.
Керуючись ст. ст.374,376,380-384 ЦПК України, суд, - 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 в особі адвоката Щедріна Олександра Петровича задовольнити частково.
Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 вересня 2019 рокупо цій справі змінити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ( місце проживання:  АДРЕСА_1 , РНОКПП  НОМЕР_1  ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ( місце проживання:  АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики від 15 січня 2018 року у розмірі 373 000,00 грн. (триста сімдесят три тисячі гривень 00 копійок) та судовий збір в розмірі 3 325,00 грн. ( три тисячі триста двадцять п`ять гривень 00 копійок).
В іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 
Повний текст постанови складено 31 березня 2021 року.

Головуючий І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська