ОКРЕМА ДУМКА
судді Великої Палати Верховного Суду Сімоненко В. М. 
на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2021 року  
у провадженні № 11-1259сап19 за скаргою ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) про визнання протиправним і скасування рішення
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Великої Палати Верховного Суду зі скаргою, в якій просив визнати протиправним та скасувати рішення ВРП 
від 26 листопада 2019 року № 3153/0/15-19 «Про залишення без змін рішення Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 22 липня 2019 року № 1911/2дп/15-19 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_1 ».
На обґрунтування скарги ОСОБА_1 вказав на те, що оскаржуване рішення ВРП від 26 листопада 2019 року є протиправним та підлягає скасуванню.
Скаржник вважає, що підстави для притягнення ОСОБА_1 
до дисциплінарної відповідальності відсутні, оскільки в його діях немає склад дисциплінарного проступку.
На переконання скаржника, ВРП протиправно притягнула його до дисциплінарної відповідальності поза межами строків притягнення до такої відповідальності. 
За наслідками розгляду цієї скарги Велика Палата Верховного Суду 
04 лютого 2021 року прийняла постанову, якою залишила скаргу ОСОБА_1 на рішення ВРП від 26 листопада 2019 року № 3153/0/15-9 «Про залишення без змін рішення Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя 
від 22 липня 2019 року № 1911/2дп/15-9 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_1 » без задоволення, а рішення ВРП від 26 листопада 2019 року 
№ 3153/0/15-19 - без змін.
Не піддаючи сумніву факт скоєння дисциплінарних проступків та обставини, 
за яких їх було вчинено, не можу погодитися з тим, що ВРП під час обрання ОСОБА_1 покарання врахувала при цьому наявність кримінальних проваджень № 12014040000000872 та № 12017040640000275, 
які відкриті відносно судді.
З урахуванням такої інформації щодо судді погодилась також і Велика Палата Верховного Суду.
Однак узяття до уваги такої інформації, на мою думку, є порушенням принципу невинуватості, передбаченого як конституційного принципу правосуддя у статті 62 Конституції України.
При розгляді дисциплінарної справи було взято до уваги інформацію, надану Прокуратурою Дніпропетровської області, щодо начебто вчинення позивачем  
у період з грудня 2013 року по жовтень 2015 року за попередньою змовою групою осіб та у складі організованої групи низки кримінальних правопорушень проти власності, передбачених частинами другою, третьою статті 28, частиною другою статті 375, частиною другою статті 28, частиною першою статті 366, частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 15, частиною четвертою статті 190, частинами другою, третьою статті 28, частиною четвертою статті 358 Кримінального кодексу України (далі - КК України). Підсудність указаного кримінального провадження визначено Вільнянському районному суду Запорізької області, де наразі триває колегіальний судовий розгляд; 
суддя Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_1 
є обвинуваченим у кримінальному провадженні № 12017040640000275 
за частиною другою статті 185 КК України. 
Справа щодо обвинувачення судді у скоєних злочинах знаходиться на розгляді суду та остаточно не розглянута, і вирок щодо судді не постановлено.
На засіданнях ВРП та судових засіданнях, у тому числі Великої Палати Верховного Суду, суддя обвинувачення заперечував, пояснюючи це помстою 
з боку прокурорських працівників. 
У зв`язку із цим необхідно зважити, що кожна людина, обвинувачена у вчиненні злочину, має право вважатися невинуватою доти, поки її вину не буде встановлено в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду, при якому дотримуються встановлені вимоги справедливості судочинства. Це положення відтворюється в статті 17 Кримінального процесуального кодексу (далі - КПК України).
Зазначена норма КПК України закріплює один з найважливіших принципів демократичної, правової держави, що знайшло своє відображення у статті 62 Конституції України, у пункті 1 статті 11 Загальної декларації прав людини, пункті 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, пункті 2 статті 14 Міжнародного пакту про громадянські i політичні права, принципі 36 
Зводу принципів захисту всіх осіб, які піддаються затриманню чи ув`язненню будь-яким чином, у частині другій статті 2 КК України, а саме в принципі презумпції невинуватості.
Презумпція невинуватості - це об`єктивне право положення, це засада 
та вимога закону, яка звернена до всіх громадян, посадових осіб, державних 
і громадських організацій, до суспільної думки в цілому. Саме тому закон вимагає, що поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.
Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) презумпція невинуватості порушена, якщо твердження посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні злочину, відображає думку, що особа винна, коли цього не було встановлено відповідно до закону (рішення від 21 вересня 2006 року у справі «Грабчук проти України).
 У рішенні від 6 грудня 1988 року у справі «Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії» ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, адже обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного.
За своєю суттю кримінальне провадження на стадії досудового слідства 
та розгляду справи в суді полягає не лише в тому, щоб визнати особу винною 
у скоєнні певних дій за певних обставин у певний час, а й у з`ясуванні того, 
чи скоїла особа, щодо якої порушено кримінальне провадження, ці дії; чи є ці дії правопорушенням та чи скоїла вона такі дії свідомо. А тому тільки після вироку суду можна говорити про те, що особа не тільки є винною у скоєнні певних дій, які є злочином, а й про те, що такі дії мали місце, і, що саме ця особа такі дії скоїла.
Зазначений висновок є логічним з огляду на положення пункту 1 частини першої статті 283 КПК України про припинення кримінального провадження 
у зв`язку з відсутністю подій злочину.
Відкриття кримінального провадження у зв`язку зі скоєнням особою злочину сприймається у суспільстві як негативна характеристика особи, щодо якої таке кримінальне провадження було порушено, а тому слід дуже обережно посилатись на такі факти, тим більше брати їх до уваги як характеристику  особи.
З огляду на це  принцип невинуватості за своїм змістом полягає не тільки 
у тому, щоб вважати особу невинуватою у скоєнні злочину до вироку суду 
та обережному висловлюванні щодо винуватості особи, а й у тому, щоб не вважати особу такою, що скоїла дії, які стали підставою для відкриття кримінального провадження, а також не брати до уваги факт порушення кримінального провадження як негативну характеристику особи до визнання її винною за вироком суду.
Найбільш обережно слід посилатись на такі кримінальні провадження щодо суддів, які, з одного боку, є незалежними, а з другого - є особами, 
що знаходяться під пильним контролем з боку суспільства, можуть перебувати під тиском правоохоронних органів та осіб, не задоволених їх судовими рішеннями.
Відтак прийняття при розгляді дисциплінарної скарги до уваги самого факту порушення відносно судді кримінального провадження як негативного чинника є порушенням принципу невинуватості.
Оскільки ВРП у рішенні від 26 листопада 2019 року № 3153/0/15-19 
«Про залишення без змін рішення Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддявід 22 липня 2019 року № 1911/2дп/15-19 «Про притягнення 
до дисциплінарної відповідальності судді Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_1 » саме такі факти взяла до уваги, то таке рішення ВРП повинне бути скасоване для повторного розгляду цього питання, або підлягало виключення з рішення ВРП, якщо воно не є настільки суттєвим, що може потягнути за особою зміну дисциплінарного стягнення.
 
Суддя                                                                                         Сімоненко В. М.