ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 лютого 2021 року
м. Харків
справа № 645/7250/18
провадження № 22 - ц/818/1142/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміної О.В., Кругової С.С., 
за участю секретаря судового засідання – Супрун Я.С.,
сторони справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2020 року у складі судді Шарка О.П,
УСТАНОВИВ:
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, після уточнення якого 10.12.2018 просив установити факт його спільного проживання з ОСОБА_2 з 23.07.2014 до 25.02.2017, визнати 2-кімнатну квартиру загальною площею 68, 4 кв.м, житлова площа – 36,5 кв.м, матеріали стін – цегла, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , його особистою приватною власністю. 
В обгрунтування позову зазначив, що у 2011 році він познайомився з відповідачкою, яка надавала йому платні послуги інтимного характеру, у нього виникли до неї почуття, з червня 2011 року він почав винаймати для відповідачки квартиру. ОСОБА_2 перебувала на його утриманні, позивач забезпечував всі її потреби. Оскільки на той час у позивача була родина, він постійно з відповідачкою не мешкав, в понеділок та середу сторони спільно проводили вечори, а з п`ятниці до неділі він залишався у неї. При йьому вони проживали як майбутні чоловік та дружина: неодноразово разом відпочивали, проводили час у квартирі, яку позивач винаймав. Завдяки зусиллям позивача, відповідач поступила на контрактну форму навчання, яке він оплачував, згодом відповідач перевелася на бюджет, і з вересня 2013 року єдиним її доходом була стипендія в розмірі 700 грн; у лютому 2013 року він придбав для відповідачки автомобіль «Сhevrolett Aveo», 30 травня 2014 року подарував їй коштовну обручку та запропонував одружитися. У липні 2014 року, після повернення з чергового відпочинку, позивач вирішив придбати спільне житло та 30.10.2014 придбав у «Житлобуд-1» квартиру АДРЕСА_2 , проте договір купівлі – продажу був укладений на ім`я відповідачки, оскільки вона на цьому наполягала. У 2015 році він почав робити ремонт у квартирі, а у липні 2017 року відповідачка переїхала до зазначеної квартири, яка вже була повністю оздоблена меблями та технікою виключно за рахунок позивача. ОСОБА_1 зазначає, що ставився до відповідачки як до своєї дружини, що підтверджується витратами на її утримання тощо. Сторони проживали як майбутні чоловік та дружина без реєстрації шлюбу з 06.06.2011 по 23.07.2014, спільно почали вести господарство з 23.07.2014 по 25.02.2017. На думку позивача, оскільки відповідачка на момент придбання квартири не мала власних коштів та заробітку, придбана квартира не може вважатись її особистою власністю у відповідності до вимог Сімейного кодексу України, тому при поділі майна фактичного подружжя, зазначена квартира повинна бути визнана його приватною власністю.
Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2020 року у задоволені позову відмовлено. 
Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не доведено належними доказами, що в період з 23.07.2014 до 25.02.2017 сторони у справі проживали однією сім`єю, тобто були пов`язані спільним побутом і мали взаємні права та обов`язки. Визнання об`єкта нерухомого майна спільним сумісним майном є похідним від вирішення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю. Проте позивач належними та допустимими докзами факту прорживання з відпоідачкою однією сім`єю не довів. Тому судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 є особистою приватною власністю відповідачки, а отже, не підлягає поділу. Суд також ввважав, що позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів того, що спірна квартира купувалась за кошти позивача, а отже, не доведено факт його участі у придбанні майна внаслідок спільної праці. За таких обставин суд дійшов висновку, що стороною позивача не доведено обставин, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог, що є правовою підставою для відмови в задоволенні позову. 
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07.10.2020 та рішення суду від 19.10.2020, ухвалити нові судові рішення про призначення судової експертизи розписки та задоволення позову. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачка ввела суд в оману щодо фактичних відносин між сторонами. В судовому засіданні відповідачка визнала, що гроші, які вона отримувала від позивача, були єдиним джерелом її доходу. Крім власних пояснень, відповідачка не надала суду жодного доказу на підтвердження своїх заперечень та спростування доводів позивача. Позивач надав суду всі наявні у нього докази проживання з відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу, про що свідчить повне грошове утримання позивачем відповідачки протягом 6 років, припинення позивачем сімейних стосунків з колишньою дружиною заради створення родини з ОСОБА_2 . Відповідачка визнала факт участі позивача в здійсненні ремонтних робіт в спірній квартирі. Проте суд не взяв до уваги зазаначені обставини, не врахував поведінку сторін, їх пояснення, відповідність цих пояснень доказам у справі, показанням свідків, що вказує на поверхневий розгляд справи. Відповідачка не заперечувала проти наданої позивачем переписки з нею, не спростувала її, що суд мав би взяти до уваги при винесенні рішення, оскільки саме в цьому листуванні ОСОБА_2 визнає, що саме позивач придбав спірну квартиру. Також стосунки між сторонами як між подружжям підтвердили і свідки. Апелянт вважає, що факт утримання ним відповідачки протягом майже 6 років свідчить про існування між ними родинних стосунків. Надану відповідачкою розписку про отримання від бабусі грошових коштів на придбання квартири апелянт вважає сфальсифікованою, проте суд відмовив у призначенні по справі експертизи. Вважає, що з`ясування цього питання істотно вплинє на вирішення спору про джерело коштів для придбання квартири. 
ОСОБА_2 наданий відзив на апеляційну скаргу, у якому вона просить в її задоволенні відмовити, рішення суду залишити без змін.
Відзив обґрунтований тим, що стосунки між сторонами носили виключно короткочасний інтимний характер. Доказів існування між ними родинних відносин позивачем не надано. Наведені позивачем доводи щодо відносин з відповідачкою не є такими, з якими закон пов`язує правовий статус жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах та на майно яких поширюються положення Сімейного кодексу України про режим спільної сумісної власності подружжя. Позивач не є стороною договору купівлі-продажу, дозвіл на його укладення не надавав, і такий договір взагалі не стосується квартири, а стосується цінних паперів, що свідчить про необізнаність позивача в правовідносинах щодо придбання квартири та вказує на надуманість позовних вимог.
Заслухавши доповідь судді, посянення ОСОБА_1 , його представника та представника ОСОБА_2 , вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.
Як правильно ватновлено судом першої інстанції, між сторонами виник спір з приводу поділу спільного сумісного майна, набутого під час перебування у фактичних шлюбних відносинах чоловіка та жінки, що регулюється вимогами ст.ст. 74, 60, 70, 71 Сімейного кодексу України (надалі СК України). 
Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно вимог статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 8 1 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом».
Відповідно до роз`яснень, даних у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що предметом доказування за позовом про встановлення фактичних шлюбних відносин є наявність обставин ведення сторонами спільного господарства, наявність в них спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.
Відповідно до висновків, викладених у Постанові Верховного Суду від 25.01.2018 у справі № 337/5266/15-ц, стаття 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком і жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності в сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Періодичне спільне проживання не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в розумінні статті 74 СК УКраїни без наявності інших ознак сім`ї.
Надані позивачем докази не підтверджують факту спільного проживання сторін та наявність між ними фактичних шлюбних відносин. 
Посилання позивача на періодичний нетривалий спільний відпочинок, грошове утримання відповідачки протягом 6 років, придбання для неї квартири, автомобілю, надання грошей на ремонт не доводять факту ведення сторонами спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не свідчать про існування між сторонами протягом вказаного періоду часу усталених відносин, притаманних подружжю.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що до 23.07.2014 позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, а отже, встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без шлюбу в період з 2011 по 23.07.2014 року суперечить вимогам чинного законодавства. 
Враховуючи вимогу чинного законодавства щодо неможливості обґрунтування висновків суду, виходячи з припущень, посилання апелянта на не врахування судом першої інстанції показань свідків колегія суддів не бере до уваги як необґрунтоване, виходячи з суперечливості наданих пояснень.
Верховний Суд у постанові від 14.02.2018 по справі №129/2115/15-ц визначив, що покази свідків не можуть бути єдиною підставою встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки.
За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави для застосування положень, передбачених статтею 74 СК України.
Матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів підтверджуючих ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї. Вказані обставини під час апеляційного розгляду справи також встановлено не було.
Враховуючи, що позивачем не доведено проживання з відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу протягом періоду, в який було придбано спірне майно, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення заявленої апелянтом вимоги про скасування ухвали суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання про призначення експертизи наданої відповідачкою розписки про отримання грошових коштів, оскільки за відсутності встановлення факту проживання сторін однією сім`єю на час набуття спірного майна, вимога про його поділ є необґрунтованою, оскільки відсутні підстави вважати, що спірна квартира є спільним майном подружжя відповідно до вимог статей 74, 60 СК України.
Наведені в апеляційній скарзі доводи про те, що відповідач не спростувала та не надала жодного доказу у підтвердження своїх заперечень щодо позовних вимог, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до вимог статті 81 ЦПК України тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення та обґрунтовано відмовив у задоволені позовних вимог.
Колегія суддів не погоджується з висновоком суду про відмову у задоволені позову у зв`язку з тим, що позивачем не доведено факт його участі у придбанні майна внаслідок спільної праці, оскільки зазначений висновок зроблений за межами предмету та підстав пред`явленого ОСОБА_1 позову. 
Проте враховуючи, що у задоволені позову відмовлено з підстав не доведення позивачем факту перебування з відповідачкою у фактичних шлюбних відносин, судова колегія вважає, що вищезазначений помилковий висновок суду не вплинув на правильність рішення суду по суті. 
Оскільки суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, а доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду – без змін.
Відповідно до ч.2 ст.353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду включаються до апеляційної скарги на рішення суду. 
Апеляційна скарга містить заперечення на ухвалу Фрунзенського районного суду м.Харкова від 07 жовтня 2020 року про відмову у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 про призначення судово – технічної екпертизи документу ( т.2 а.с. 210 – 211). 
Вищезазначене клопотання ОСОБА_3 було мотивоване тим, що додана до відзиву на позовну заяву розписка від 16.08.2014 про отримання ОСОБА_2 у борг від ОСОБА_4 430000 грн строком на 7 років не відповдає дійсності. А саме, у позивача є об`єктивні сумніви у її складанні в зазначену в ній дату ( т. 2 а.с. 138) . 
Судова колегія вважає, що доводи апелянта щодо незаконності зазначеної ухвали підлягають відхиленню. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.
Відмовляючи у призначенні експертизи суд виходив з того, що представник позивача не надав переконливих доводів для призначення у справі експертизи та про доцільність її призначення. 
Судова колегія погоджується з заначенним висновком суду. Оскільки предметом дійсного позову є поділ майна сторін у справі як фактичного подружжя без реєстрації шлюбу, первісним фактом що підлягає доведенню у дійсній справі є проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, а не доведення джерела походження коштів, за рахунок яких придбане спірне майно. 
Згідно зі ст. 80 ЦПК достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тому суд правомірно вважав, що з`ясувати обставини, що мають значення для справи та вирішити спір по суті позовних вимог можливо без преведення судово – технічної експертизи розписки від 16.08.2014. 
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).
Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги залишені без задоволення, судові витрати, у відповідності до вимог статей 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» між сторонами не розподіляються.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 25 лютого 2021 року.

Головуючий                                                                  О.Ю.Тичкова

Судді                                                                          О.В. Маміна

               С.С. Кругова