КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
                                                                                                            Справа 752/5366/18
                                                            Апеляційне провадження № 22-ц/824/1831/2021
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем      України
 
03 березня 2021 року                                                                                    м. Київ
 
Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді                  Кашперської Т.Ц.,
            суддів                                       Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
            за участю секретаря                Богдан І.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року, ухвалене у складі судді Чередніченко Н.П. в м. Київ у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору оренди та повернення майна з оренди, за об`єднаним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості і відшкодування збитків, за об`єднаним позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення та відшкодування витрат, понесених у зв`язку з виконанням недійсного правочину,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -
в с т а н о в и в :
 
В травні 2017 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про розірвання договору оренди та повернення майна з оренди, посилаючись на те, що уклала з відповідачем договір оренди нежитлового приміщення № 1 від 27 квітня 2016 року, за умовами якого та акту приймання-передачі орендарем було прийнято в оренду нежитлове приміщення АДРЕСА_1 загальною площею 42 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 . За користування орендованим майном за умовами договору орендар сплачує щомісячно орендну плату в розмірі 8855,50 грн., але не менше суми, еквівалентної 350 доларів США по офіційному курсу НБУ в день проведення оплати, яка здійснюється щомісячно в термін до 15 числа поточного місяця у безготівковій формі, а також орендарем оплачуються комунальні платежі. Разом із тим, орендарем протягом значного часу зобов`язання за договором не виконуються,  загальна сума прострочених платежів з орендної плати становить на даний час 27688,14 грн. за березень-травень 2017 року, а також протягом вказаного періоду не здійснюється оплата комунальних платежів. Крім того, за умовами договору оренди орендарем прийнято на себе зобов`язання не передавати орендоване майно в суборенду, однак із Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань орендодавцем було встановлено, що адреса, за якою розташоване орендоване майно, є місцезнаходженням адвокатського бюро «Хоменко В.В. та Партнери», яке зареєстроване за цією адресою з 21 червня 2016 року, тобто вже після укладення договору оренди. 
Вважала, що вказані вище факти невиконання умов договору оренди є істотними, оскільки суттєво порушують законні права орендодавця як власника орендованого майна і сторони договору оренди, та суттєвим чином шкодять майновим інтересам орендодавця, призводячи до втрати останнім того, на що він міг розраховувати, укладаючи договір оренди з орендарем. 
На підставі вищевикладеного просила розірвати договір оренди нежитлового приміщення № 1 від 27 квітня 2016 року, укладений нею з ОСОБА_3 , зобов`язати його повернути нежитлове приміщення шляхом передачі його фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 , покласти на відповідача судові витрати.
 
В березні 2018 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості за орендними платежами та відшкодування збитків, посилаючись на те, що уклала з відповідачем договір оренди нежитлового приміщення № 1 від 27 квітня 2016 року, однак у порушення умов договору та ч. 1 ст. 762 ЦК України відповідачем не здійснювалася сплата орендної плати за користування майном, починаючи з березня 2017 року. Враховуючи, що вимоги позивача про усунення порушень залишилися без виконання та відповіді, вона направила відповідачеві вимоги про розірвання договору оренди, повернення майна та сплату заборгованості від 17 травня 2017 року, в якій було вказано строк для її виконання і який сплив 24 травня 2017 року, однак жодних дій щодо припинення користування майном та його повернення відповідачем вчинено не було. Крім того, 06 квітня 2017 року передане нею в оренду нерухоме майно було зареєстровано за нею на праві власності, з урахуванням цього, відповідач за будь-яких обставин зобов`язаний сплатити на її користь орендну плату за період з 06 квітня 2017 року по 24 травня 2017 року. За період з 24 травня 2017 року по день пред`явлення позову сума доходу, яку могла би отримати позивач від передачі майна в оренду, склала б 167529,60 грн., вказана сума є збитками позивача, понесеними внаслідок протиправних дій відповідача, які полягають у невиконанні ним зобов`язання із звільнення майна та передачі його позивачу. Відповідно, загальна сума заборгованості за орендними платежами та з відшкодування збитків становить 182307,67 грн. 
На підставі вищевикладеного просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму несплаченої орендної плати за договором оренди за період з 06 квітня 2017 року по 24 травня 2017 року в розмірі 14778,07 грн. та суму збитків 167529,60 грн., а всього 182307,67 грн.
 
В березні 2018 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення та відшкодування витрат, понесених в зв`язку з виконанням недійсного правочину, посилаючись на те, що 27 квітня 2016 року уклав з відповідачем договір оренди нежитлового приміщення № 1 для здійснення адвокатської діяльності, проте, як було з`ясовано в подальшому, при укладенні договору оренди ОСОБА_1 було введено його в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а саме приховано той факт, що вона не є власником орендованого приміщення, а отже вона не мала достатньо повноважень на укладення договору. Під час укладення договору у нього не було підстав ставити під сумнів наявність у відповідача такого права, оскільки вона надала йому для огляду свій договір про бронювання нежилого приміщення для передачі у власність, мала ключі від даного приміщення, вільний доступ до нього та впевнено стверджувала, що право власності за нею вже зареєстровано. Відсутність у відповідача статусу власника орендованого майна унеможливило для позивача правомірний вступ в правовідносини з іншими особами з приводу питань, які стосуються використання переданого йому в оренду приміщення, зокрема з обслуговуючими будинок організаціями та надавачами комунальних послуг. Так, в кінці лютого 2017 року в приміщення припинено постачання електроенергії, що унеможливило використання приміщення за призначенням, крім того, встановлені на вході для забезпечення безпеки захисні електроролети не функціонували і він не мав вільного доступу до приміщення. Таким чином, договір підлягає визнанню недійсним як укладений внаслідок введення його в оману. Крім того, ним понесено витрати на внутрішні оздоблювальні роботи на виконання п. 3.9 договору оренди в розмірі 150126 грн. і сплачено орендну плату в розмірі 73193 грн., а неправомірними діями відповідача заподіяно моральну шкоду. 
На підставі вищевикладеного просив визнати недійсним договір оренди від 27 квітня 2016 року, в порядку повернення виконаного за недійсним правочином стягнути з ОСОБА_1 на його користь 150126 грн. за проведення ремонтних робіт та 73193 грн. у відшкодування сплачених орендних платежів, а також відшкодування моральної шкоди 10000 грн. та судові витрати.
 
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 28 лютого 2019 року об`єднано в одне провадження позови фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та відшкодування збитків, за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про визнання недійним договору оренди нежитлового приміщення та відшкодування витрат, понесених у зв`язку з виконанням недійсного правочину, та за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору оренди та повернення майна з оренди (а. с. 108 - 110 т. 3).
 
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року у задоволенні позовів фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору оренди та повернення майна з оренди, стягнення заборгованості і відшкодування збитків відмовлено, позов ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення та відшкодування витрат, понесених у зв`язку з виконанням недійсного правочину задоволено.
Визнано недійсним договір оренди нежитлового приміщення № 1 від 27 квітня 2016 року, укладений між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; в порядку повернення виконаного за недійсним правочином стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відшкодування витрат на проведення ремонтних робіт в орендованому приміщенні 150126 грн. та у відшкодування сплачених орендних платежів 73193 грн., а всього стягнуто 223319 грн.; у відшкодування моральної шкоди 10000 грн. та 3642,79 грн. судового збору.
            
Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими,  невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким її позови задовольнити в повному обсязі, а в позові ОСОБА_2 відмовити, покласти на ОСОБА_2 судові витрати.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що рішення в справі ухвалено суддею, якому було заявлено відвід та в якому безпідставно відмовлено судом першої інстанції, оскільки інша сторона у справі ОСОБА_2 є чоловіком судді Голосіївського районного суду м. Києва ОСОБА_3 , і розгляд справи будь-яким суддею цього суду є неприпустимим.
Вважала такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, висновки суду першої інстанції про наявність в діях апелянта обману як підстави для недійсності договору оренди. Суд прийняв позицію ОСОБА_2 , посилаючись на договір оренди, в якому апелянт зазначена як власник, лист забудовника від 22 лютого 2017 року, в якому вказано про те, що відбувається процес врегулювання питань між забудовником і апелянтом щодо визначення остаточного розміру приміщення та про те, що у зв`язку з цим реєстрація права власності за апелянтом ще не відбулася, та відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації приміщення за апелянтом 20 березня 2017 року, однак ці документи жодним чином не є належним підтвердженням обставини обману з боку апелянта та умислу з його сторони відносно укладення договору оренди з ОСОБА_2 , оскільки є свідченням лише помилкового розуміння апелянтом її статусу при укладенні договору. Фактична передача приміщення апелянту вже відбулася, і у даному випадку можна говорити лише про помилковість усвідомлення нею своїх повноважень після фактичного отримання приміщення як повноважень власника, що не дає підстав стверджувати саме про умисел та свідоме введення контрагенту в оману. При цьому ОСОБА_2 як потенційний орендар та практикуючий адвокат, мав право та можливість пересвідчитися, чи дійсно відповідач як потенційний орендодавець наділений необхідними повноваженнями щодо передачі майна в оренду. 
Зазначала, що у справі № 752/21519/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ТВО «Лікожитлосервіс» про відшкодування шкоди, заподіяної залиттям, позивач виступав в якості належної сторони договору оренди, жодним чином не посилаючись на його недійсність. При цьому рішенням суду на користь ОСОБА_2 стягнуто матеріальні збитки в сумі 50305 грн., якими суд визнав витрати, які мав би понести ОСОБА_2 для здійснення відновлювального ремонту приміщення, а отже звернення ОСОБА_2 до апелянта  в цій частині є намаганням повторно отримати відшкодування одних і тих самих витрат.
Посилалася на неналежність доказів, які стали підставою для ухвалення рішення в частині стягнення відшкодування витрат на ремонт орендованого приміщення, та безпідставність відмови суду в призначенні судової експертизи з питання визначення вартості такого ремонту. ОСОБА_2 взагалі не було надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів, які підтверджували б проведення робіт на його замовлення та витрати та таке проведення, а з експертного висновку неможливо встановити, чи були ним використані під час дослідження ці або будь-які інші документи, надані ОСОБА_2 , що підтвердили б факт виконання робіт та їх оплати останнім.
Вважала недоведеною наявність моральної шкоди, вказуючи, що позов та матеріали справи не містять жодного підтвердження самого факту моральних чи фізичних страждань ОСОБА_2 , крім його власної думки з цього приводу.
Наводила доводи щодо безпідставності відмови в задоволенні позовних вимог за її позовами, в яких судом відмовлено з підстав недійсності договору, помилковості висновку суду про відсутність порушення договору з боку ОСОБА_2 і недоведеність суми збитків, пов`язаних із неможливістю використання апелянтом приміщення внаслідок незвільнення його ОСОБА_2 . 
Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що ОСОБА_1 не мала жодних перешкод у реалізації своїх прав на заявлення відводу судді, що розглядає справу, використала таке процесуальне право і дане питання вирішено з дотриманням встановленої ЦПК України процедури.
Вказував, що мотиви ОСОБА_1 , якими вона обґрунтовує свою помилкову впевненість про наявність у неї статусу власника, фактично зводяться до нерозуміння умов договору № 2891/AL-10 про бронювання нежилого приміщення для передачі у власність від 16 грудня 2014 року, проте суд першої інстанції оцінив такі доводи і правильно відхилив їх, оскільки поведінка ОСОБА_1 як при укладенні договору оренди, так і після виявлення факту обману свідчить про її обізнаність про відсутність оформленого права власності.
Не погоджувався з доводами ОСОБА_1 про несумлінність і необачність його поведінки при укладенні договорів оренди у зв`язку з невитребуванням у неї документів щодо права власності.
Зазначав, що у справі № 752/21519/16-ц вирішувалося питання щодо відшкодування йому збитків, понесених у зв`язку з залиттям, і питання дійсності чи недійсності договору оренди у цій судовій справі до предмета доказування не відносилося. При цьому правова природа компенсації завданої майнової шкоди і відшкодування за рахунок власника витрат, пов`язаних із ремонтом у орендованому приміщенні, є різними, тому вважав безпідставними доводи ОСОБА_1 про фактичне подвійне стягнення відшкодування.
Вважав безпідставними твердження ОСОБА_1 , що подані ним документи унеможливлюють встановлення, які саме вироби, матеріали і конструкції були ним придбані.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.
 
Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо допущення судом першої інстанції норм процесуального права, які відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, апеляційний суд виходить із наступного.
 
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою.
 
Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22 березня 2019 року в складі судді Чередніченко Н.П. справу направлено до Київського апеляційного суду для визначення підсудності, обґрунтовуючи це тим, що оскільки ОСОБА_2 є чоловіком судді Голосіївського районного суду м. Києва ОСОБА_3 , а тому визначення підсудності апеляційним судом вважає за доцільне з метою уникнення в подальшому будь-яких сумнівів з боку сторін у справі щодо належного, об`єктивного та неупередженого розгляду позовів, які були об`єднані в одне провадження (а. с. 114 - 115 т. 3).
 
Ухвалою Київського апеляційного суду вію 03 квітня 2019 року у визначенні підсудності справи відмовлено, оскільки підставою для визначення судом вищої інстанції підсудності цивільної справи є те, що у такій справі однією зі сторін є саме суд або суддя суду, до підсудності якого віднесена ця справа (а. с. 126 т. 3).
 
28 травня 2019 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 заявлено відвід судді Чередніченко Н.П., посилаючись на те, що перебування особи, яка є дружиною ОСОБА_2 , на посаді судді в тому суді, який розглядає справу, стороною якої є ОСОБА_2 , викликає цілком обґрунтований сумнів у відсутності будь-якої можливості впливу з боку такої судді на інших суддів цього суду, відтак існують ризики того, що принципи безсторонності та справедливості суду в такій ситуації будуть порушені незалежно від того, яким саме суддею такого суду розглядатиметься справа. Крім того, спір є майновим, а отже безпосередньо стосується майнових прав і обов`язків судді Хоменко В.С. як дружини ОСОБА_2 (а. с. 139 - 140 т. 3).
 
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 28 травня 2019 року в складі судді Чередніченко Н.П. відвід визнано необґрунтованим (а. с. 144 - 145 т. 3).
 
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 31 травня 2019 року в складі судді Шкірая М.І. в задоволенні заяви про відвід відмовлено, посилаючись на ухвалу Київського апеляційного суду вію 03 квітня 2019 року та відсутність в заяві про відвід будь-яких належних та підтверджених даних, які б свідчили про наявність обставин та підстав для відводу судді, які передбачені нормами ЦПК України (а. с. 147 - 149 т. 3).
 
Згідно вимог ст. 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи;було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.
 
Таким чином, перелік підстав для відводу чітко визначений законом.
 
Стандарт безсторонності ґрунтується насамперед на тому, що судді мають розглядати справи на основі фактів та згідно з законом, без жодних обмежень, неналежного впливу, спонукання, тиску, погроз чи втручань, прямих чи непрямих, з будь-чийого боку або з будь-якої причини. Також неупередженість стосується способу мислення або ставлення суду до питань і сторін у конкретній справі. Тож слово «неупереджений» передбачає виключення (усунення) розумних та обґрунтованих сумнівів щодо упередженості судді, як реальної, так і суб`єктивної.
 
Жодна норма національного права не визначає зміст нормативної конструкції «неупередженість» («безсторонність») судді», а тому під час з`ясування основних критеріїв неупередженості суд апеляційної інстанції вважає за потрібне керуватися джерелами міжнародного права, зокрема принципами, сформульованими у практиці Європейського суду з прав людини.
 
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини обґрунтованість підстав для надання висновку щодо безсторонності суду для мети пункту 1 статті 6 Конвенції має встановлюватися згідно з:«об`єктивним критерієм», який передбачає, що встановлення наявності упередженості суду (суддів) має бути визначено окремо від поведінки судді, тобто, має бути з`ясовано, чи є очевидні факти, що можуть поставити під сумнів його безсторонність. Своєю чергою вирішальне значення має саме наявність відповідних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які свідчать про обґрунтованість сумніву в неупередженості суду, а позиція зацікавленої сторони є важливою, але не вирішальною;«суб`єктивним критерієм», який вимагає оцінки реальних дій окремого судді під час розгляду конкретної справи і тільки після встановлення фактів у поведінці судді, які можна кваліфікувати як прояв упередженості, можливо поставити під сумнів його безсторонність. 
Отже, для підтвердження порушення (або можливого порушення) суддею принципу неупередженості, заявнику потрібно довести наявність відповідних зазначених вище суб`єктивних та/або об`єктивних елементів стандарту неупередженості (зокрема, але не винятково, йдеться про такі ознаки, як особисте переконання та поведінка конкретного судді, що вказують на його безпосередню зацікавленість у результатах розв`язання справи, неналежне забезпечення конкретним судом та його складом, визначеним для розгляду справи, дотримання процесуальних прав і свобод сторін та осіб, які беруть участь у справі, тощо).
 
Водночас, як зазначено в Бангалорських принципах поведінки судді від 19 травня 2006 року, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН 27 липня 2006 року № 2006/23, об`єктивність судді є потрібною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті ухваленого рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його ухвалення. Сприйняття об`єктивності визначається за допомогою критерію «розумного спостерігача». У разі, коли є підстави передбачати, що суддя є необ`єктивним (з різних причин) - це дискредитує суспільну довіру до судової влади. Тому суддя мусить уникати будь-яких дій, які дають підставу передбачати, що на його рішення можуть вплинути сторонні чинники, зокрема такі як зацікавленість у розв`язанні конкретної справи. З огляду на це навіть прояви неупередженості мають значення.
Тому коли сторони стверджують про те, що судді необ`єктивні, питання про наявність фактичного упередження не має значення, адже «правосуддя не тільки має бути здійснене, але й сприйматися як очевидно і без сумніву здійснене». Іншими словами, коли виникає питання про відвід, значення має не те, чи справді у судді є усвідомлене або неусвідомлене упередження, а те, чи виникла б у розумної та належним способом поінформованої особи підозра про існування такого упередження. У цьому сенсі обґрунтована підозра в упередженості не просто заміняє докази, яких бракує, чи доказовий засіб для встановлення вірогідності неусвідомленого упередження, а є виявом пильнішої уваги до іміджу правосуддя, тобто домінантної зацікавленості громадськості в тому, щоб існувала впевненість у чесності процесу.
Апеляційний суд вважає, що не може бути підставою для відводу судді заява, яка містить тільки припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними, достатніми, достовірними і допустимими доказами. Тому відвід має бути вмотивований, тобто, в ньому неодмінно мають бути наведені аргументи, а до самої заяви долучені відповідні докази, які підтверджують наявність підстав для відводу.
 
Аналіз ухвал суду першої інстанції свідчить, що суд належним чином оцінив обставини, на які посилалася ОСОБА_1 в заяві про відвід, і зробив правильний висновок про відсутність підстав для відводу судді, оскільки немає жодних доказів, які містили б належні, достатні, допустимі та достовірні дані щодо порушення гарантій неупередженості цієї судді як з погляду «суб`єктивного критерію», так і з погляду «об`єктивного критерію», якими керується у своїй процесуальній діяльності Європейський суд з прав людини.
 
Доводи апеляційної скарги, що неприпустимим був розгляд цієї справи будь-яким суддею Голосіївського районного суду м. Києва, оскільки ОСОБА_3 , як діюча суддя цього суду, є зацікавленою в розгляді цього майнового спору на користь свого чоловіка ОСОБА_2 і могла впливати на інших суддів, є припущеннями заявника, не підтвердженими будь-якими доказами.
 
Апеляційний суд відхиляє посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що упередженість судді проявилася в поверхневому розгляді її позовів і безпідставному відхиленні клопотання про призначення в справі експертизи, оскільки вони зводяться до незгоди з процесуальними рішеннями судді і не свідчать про її упередженість та необ`єктивність розгляду справи.
 
З огляду на викладене, у апеляційного суду відсутні підстави для визнання заявленого відводу у суді першої інстанції обґрунтованим, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині не є передумовою для скасування оскарженого судового рішення.
 
Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що 16 грудня 2014 року ТОВ «Територіальне міжгосподарче об`єднання «ЛІКО-ХОЛДИНГ» та ОСОБА_1 уклали договір № 2891/AL-10 про бронювання нежилого приміщення для передачі у власність, за умовами якого за цим договором виконавцем за інвестором бронюється вказане у додатку № 1 до цього договору нежиле приміщення та визначається порядок придбання та погашення облігацій та передачі його інвестору (а. с. 172 - 177 т. 2).
Згідно розділу 3 договору, інвестор протягом 7 банківських днів з дня підписання цього договору сплачує виконавцю повну вартість бронювання, що визначена у додатку № 1. Загальна проектна площа нежилого приміщення підлягає уточненню за даними технічної інвентаризації, яка повинна проводитись одразу після штукатурних робіт до чистового опорядження. У разі невиконання зобов`язання по оплаті різниці між проектною та фактичною площею нежилого приміщення виконавець має право утримуватись від передачі нежилого приміщення.
На а. с. 178 - 179 т. 2 знаходиться копія договору № 10087/AL/БВ купівлі-продажу цінних паперів від 16 грудня 2014 року, укладеного ТОВ «Компанія  з управління активами «ЛІКО-ІНВЕСТ», ТОВ «Інвестиційна компанія «А.І.С.Т. - ІНВЕСТ» та ОСОБА_1 , за умовами якого продавець зобов`язується продати покупцю, а покупець зобов`язується купити у продавця цінні папери (іменні цінні облігації), при погашенні яких покупець набуває право на отримання площі відповідного приміщення нежилих приміщень в будинках АДРЕСА_1 .
На а. с. 180 т. 2 знаходиться копія акту прийому-передачі нежитлового приміщення для виконання оздоблювальних робіт, укладеного ТОВ «Територіальне міжгосподарче об`єднання «ЛІКО-ХОЛДИНГ» та ОСОБА_1 13 квітня 2016 року, згідно якого інвестор може розпочати опоряджувальні роботи у нежитловому приміщенні після підписання акту прийому-передачі нежитлового приміщення та укладання договорів на експлуатацію з ТОВ «Ліко-Житлосервіс», ПАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал», договору на надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води з ТОВ «Теплопостачсервіс», договору на користування електричною енергією з ТОВ «Ліко-Житлосервіс». Право власності на нежитлове приміщення інвестор набуває після державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав.
На а. с. 4 - 7 т. 1, 14 - 17 т. 2 знаходиться копія договору оренди нежитлового приміщення № 1 від 27 квітня 2016 року, укладеного суб`єктом підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в оренду нежитлове приміщення АДРЕСА_1 загальною площею 42 кв.м., яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 для здійснення адвокатської діяльності, яке знаходиться у власність орендаря. 
Згідно п. 1.2, 1.3 договору орендоване майно на момент його передачі в оренду знаходиться в придатному для експлуатації стані, вартість приміщень, що передаються в оренду, становить 858000 грн.
Згідно п. 3.2, 3.3, 3.4, 3.6 договору у вартість орендної плати не включено вартість обслуговування орендованого майна, комунальних послуг та експлуатаційних витрат (водопостачання, водовідведення, електро- і тепло енергія (теплопостачання), підігрів води. За користування орендованим майном орендар сплачує орендодавцю щомісячно орендну плату в сумі 8855,50 грн., але не менше суми, еквівалентної 350 доларів США по офіційному курсу НБУ в день проведення плати. Визначена вище сума орендної плати вважається такою, що не включає плату за користування земельною ділянкою, на якій розташоване орендоване майно. Орендар сплачує орендну плату орендодавцю щомісячно в термін до 15 числа поточного місяця у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на поточний рахунок орендодавця, що вказаний в цьому договорі. Понад орендну плату орендар щомісяця сплачує комунальні платежі, витрачену електроенергію, водопостачання та водовідведення води, послуги з опалення.
Згідно п. 3.9 договору орендарю надається право на період з 30 квітня 2016 року по 30 липня 2016 року орендувати приміщення із оплатою орендної плати в розмірі 10 грн. за вказаний період за умови проведення орендарем поточного ремонту приміщення задля приведення орендованого майна до придатного для експлуатації стану відповідно до мети оренди.
Згідно п. 4.4 орендар зобов`язаний своєчасно і в повному об`ємі сплачувати орендодавцю орендну плату та плату, передбачену п. 3.3 цього договору у відповідності з умовами цього договору, проводити поточний ремонт орендованого майна, не передавати орендоване майно у суборенду.
Згідно п. 8 договору цей договір набирає чинності з 30 квітня 2016 року (з моменту підписання акту приймання-передачі п. 2.2 і діє до 30 березня 2019 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором).
Згідно п. 9 договір може бути припинено в будь-який час орендарем за умови письмового попередження про це орендодавця за 30 календарних днів до запланованої дати припинення. Договір може бути припинено в односторонньому порядку достроково за ініціативою орендодавця у випадках, визначених ст. 783 ЦК України.
 
На а. с. 8 т. 1, 18 т. 2 знаходиться копія акту приймання-передачі в оренду нежитлового приміщення від 30 квітня 2016 року, згідно якого на виконання п. 4.2.1 договору оренди нежитлового приміщення № 1 від 27 квітня 2016 року орендодавець передав, а орендар прийняв нежитлове приміщення АДРЕСА_1 загальною площею 42,00 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 ; приміщення перебувають в задовільному технічному стані та придатні для використання.
На а. с. 9 - 12 т. 1 знаходиться копії направлених засобами поштового зв`язку вимог про погашення заборгованості, адресовані ОСОБА_2 , від 12 квітня 2017 року (за березень 2017 року в сумі 9412,82 грн., пеня 2635,59 грн.), від 26 квітня 2017 року (за березень та квітень 2017 року в сумі 18642,28 грн., пеня 3635,25 грн.), а на а. с. 13 - 15 - копія вимоги про розірвання договору оренди, повернення майна та  сплати заборгованості від 17 травня 2017 року.
На а. с. 16 - 22 т. 1 знаходиться копія витягу з ЄДРПОУ про юридичну особу Адвокатське бюро «Хоменко В.В. та Партнери», яка розташована за адресою м. Київ вул. Ломоносова буд. 46/1 оф. 1111, засновником та керівником якої є відповідач ОСОБА_2 .
На а. с. 78 т. 1, 19 т. 2 знаходиться копія заяви ОСОБА_2 на ім`я директора ТОВ «Ліко-житлосервіс» від 22 лютого 2017 року, за змістом якої в зв`язку з відсутністю електроенергії в приміщенні АДРЕСА_1 з другої половини дня 21 лютого 2017 року з невідомих йому причин, а також в зв`язку з тим, що даний випадок відключення відбувається вдруге з початку року, просив направити спеціаліста для встановлення причин такого відключення та скласти акт по даному випадку.
Листом від 03 березня 2017 року № 318 ТОВ «Ліко-житлосервіс» повідомило ОСОБА_1 , що остання як власник нежитлового приміщення до 29 жовтня 2016 року зобов`язана була укласти прямий договір з ПАТ «Київенерго» на постачання електроенергії, на сьогоднішній день підстави для забезпечення електроенергією нежитлове приміщення АДРЕСА_1 по АДРЕСА_1 у ТОВ «Ліко-житлосервіс» відсутні (а. с. 79 т. 1, 20 т. 2).
На а. с. 81 т. 1, 22 т. 2 наявна копія листа ТОВ «ТМО «Ліко-Холдинг» від 22 лютого 2017 року № 90 про те, що станом на сьогоднішній день приміщення АДРЕСА_1 по АДРЕСА_1 за актом прийому-передачі інвестору ОСОБА_1 не було передано, а відповідно інвестор не набула права володіння, що призвело до того, що право власності на нежиле приміщення за нею не зареєстровано.
На а. с. 23 - 24 т. 2 знаходяться копії квитанцій про сплату ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 орендної плати за вересень - грудень 2016 року, січень - лютий 2017 року в розмірі 55482 грн. (одна квитанція нерозбірлива).
На а. с. 82 - 93 т. 1, 25 - 36 т. 2 міститься копія висновку № 170916-01 експертного будівельно-технічного дослідження від 16 вересня 2017 року, проведеного ДП «Спеціалізована експертна науково-аналітична та технічна установа», згідно якого вартість будівельних робіт, які були проведені у нежитловому приміщенні АДРЕСА_1 житлового будинку, 46/1 після складання акту приймання-передачі від 30 квітня 2016 року, складає 150126 грн.
На а. с. 204 - 218 т. 3 знаходиться копія рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 лютого 2017 року та Апеляційного суду м. Києва від 13 червня 2017 року № 752/21519/17-ц за апеляційною скаргою ТОВ «Ліко-Житлосервіс» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 лютого 2017 року за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Ліко-Житлосервіс», третя особа ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди та збитків, заподіяних внаслідок залиття приміщення 16 травня 2016 року. Рішення суду першої інстанції скасовано в частині стягнення матеріальних збитків та ухвалено нове рішення про відмову в позові, оскільки позивач не довів, що приміщення не могло використовуватись за призначенням протягом заявленого періоду.
На а. с. 34 - 42 т. 3 містяться роздруківки з сайту оголошень по м. Київ, розділ оренда комерційної нерухомості м. Київ.
На а. с. 167 - 203 т. 3 містяться копії чеків на придбання будівельно-оздоблювальних та витратних матеріалів, видаткових накладних, перелік робіт по офісу, кошторису, рахунків-фактур, заявки на доставку, специфікації. 
На а. с. 219 - 220 т. 3 знаходиться копія заяви ОСОБА_1 по справі № 752/21519/17-ц, згідно якої за умовами договору оренди ОСОБА_2 після підписання договору було здійснено капітальний ремонт приміщення, після чого сталося залиття приміщення, чим завдано йому матеріальної шкоди.
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Звертаючись до суду з позовами про розірвання договору оренди, повернення майна з оренди, а також з позовом про стягнення заборгованості та відшкодування збитків, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідачем ОСОБА_2 порушено умови договору щодо сплати орендної плати і комунальних платежів, не дотримано вимоги ст. 783 ЦК України щодо передачі наймодавцем речі в суборенду, що є підставою для розірвання договору за вимогою наймача, а після направлення відповідної вимоги нежитлове приміщення, яке було предметом договору оренди, відповідач їй не повернув, що позивач вважала підставою для розірвання договору оренди, витребування належного їй майна, стягнення заборгованості за платежами, передбаченими договором оренди, та збитків у вигляді упущеної вигоди.
Заперечуючи проти доводів позивача, відповідач ОСОБА_2 звернувся з зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсним договір оренди, оскільки під час його укладення ОСОБА_1 ввела його в оману щодо істотних умов договору, та стягнути на свою користь вартість витрат, понесених в зв`язку з виконанням недійсного правочину.
 
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Пунктом 2 частини другої  статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
 
За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
 
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
 
Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).
 
Відповідно до ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
 
Відповідно до ст. 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.
 
Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
 
Тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
 
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
 
Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
 
Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
 
За змістом ч. 1 ст. 230 ЦК України до обставин, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК України) віднесено: помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
 
Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
 
Отже, правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.
Суд першої інстанції, оцінивши у сукупності та взаємозв`язку наявні в матеріалах справи докази, дійшов обґрунтованого висновку про умисне введення ОСОБА_1 в оману ОСОБА_2 при укладенні договору оренди від 27 квітня 2016 року щодо наявності у неї статусу власника переданого в оренду майна з метою переконання його у безпеці та доцільності вчинення відповідного правочину, а також правильно встановив, що ця обставина є істотною, оскільки впливає на обсяг правомочностей орендаря як користувача приміщенням зокрема на його статус правомірного користувача, можливість укладення договору про електропостачання до оформлення інвестором права власності, а також спричинила складнощі у правовідносинах з експлуатуючою організацією будинку, яка відмовилася добровільно відшкодовувати завдану приміщенню у зв`язку з залиттям шкоду з підстав відсутності у ОСОБА_2 статусу правомірного користувача майном.
 
На підставі вищевикладеного суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про укладення ОСОБА_2 договору оренди нежитлового приміщення № 1 від 27 квітня 2016 року під впливом обману, що є підставою для визнання цього договору недійсним відповідно до ст. 230 ЦК України та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 73193 грн., сплачених ним як орендні платежі за недійсним договором.
 
Апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо невідповідності фактичним обставинам справи висновків суду про наявність в діях ОСОБА_1 обману як підстави для недійсності договору оренди. 
Під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на спростування наявності умислу у своїх діях щодо приховання при укладенні договору оренди відсутності у неї статусу власника посилалася на невірне розуміння нею свого статусу та упевненість у тому, що після придбання облігацій вона є власником. 
 
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не замовчувала умисно існування зазначених обставин, апеляційний суд вважає неспроможними, оскільки при підписанні договору вона позиціонувала себе саме як власника, що вбачається з його умов, і не могла не знати, що право власності на майно не набула, оскільки не погасила вартість різниці між проектною та фактичною площею приміщення та не прийняла його за актом прийому-передачі від замовника будівництва, і при цьому не могла не розуміти, що повідомлення про відсутність у неї права власності на майно, яке передається в оренду, вплине на оцінку ризиків потенційним орендарем та поставить можливість укладення договору оренди під загрозу.
 
Безпідставними є доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 помилково вважала себе власником, оскільки виконала умови договору № 2891/AL-10 про бронювання нежитлового приміщення для передачі у власність від 16 грудня 2014 року щодо купівлі облігацій та після підписання акту прийому-передачі нежитлового приміщення від 13 квітня 2016 року отримала доступ до приміщення для здійснення оздоблювальних робіт, оскільки виходячи зі змісту вказаного договору, в ньому визначено передумови набуття інвестором права власності на про інвестоване ним приміщення, в тому числі обов`язок провести з замовником будівництва повний розрахунок за різницю між проектною та фактичною площею нежилого приміщення, яке є об`єктом бронювання, і таким чином ОСОБА_1 не могла не знати, що не набула право власності на приміщення № АДРЕСА_1 через неповне виконання умов договору № 2891/AL-10 від 16 грудня 2014 року.
 
Не можна погодитись із доводами апеляційної скарги, що ОСОБА_2 як потенційний орендар мав право та можливість пересвідчитися, чи дійсно ОСОБА_1 як потенційний орендодавець наділена необхідними повноваженнями щодо передачі майна в оренду, зокрема шляхом вимоги надати відповідні документи, як підтверджують у відповідача право власності на це майно, і що обставини, на які посилався ОСОБА_2 , в дійсності є проявленим ним недбальством, вину за яке несе він особисто.
Судом першої інстанції було правильно оцінено зазначені доводи ОСОБА_1 і встановлено їх невідповідність закріпленому у ст. 3 ЦК України принципу добросовісності. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. 
 
Також апеляційний суд враховує, що ст. 230 ЦК України не пов`язує кваліфікацію правочину як недійсного з поведінкою особи, яку введено в оману, оскільки достатнім для застосування її положень є встановлення навмисного введення однією стороною іншою в оману щодо обставин, які мають істотне значення, і такий факт було встановлено під час розгляду справи судом першої інстанції.
 
Крім того, апеляційний суд приймає до уваги, що згідно інформації з ЄДРПОУ щодо фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , основним видом її діяльності є КВЕД 68.20 Надання в оренду чи експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (а. с. 46 т. 2), а отже за умови ведення діяльності з надання нерухомого майна в оренду на підприємницькій основі, доводи ОСОБА_1 про відсутність юридичної освіти, досвіду в діяльності, пов`язаній з правом, допущення добросовісної помилки щодо набуття нею статусу власника є неспроможними.
 
Неприйнятними є доводи апеляційної скарги, що в іншій цивільній справі № 752/21519/16-ц за позовом ОСОБА_2 він не заперечував дійсності договору оренди, враховуючи, що у вказаній справі вирішувалося питання щодо відшкодування збитків, понесених у зв`язку з пошкодженням орендованого приміщення через залиття (а. с. 204 - 218 т. 3), і питання дійсності чи недійсності договору оренди у цій справі до предмета доказування не відносилося, і положеннями чинного законодавства особу не обмежено у праві звернення з позовом про визнання недійсним договору оренди за наявності судового рішення про відшкодування збитків, завданих цій особі через пошкодження орендованого майна.
 
Оцінюючи доводи апеляційної скарги про стягнення рішенням витрат на проведення ремонтних робіт на підставі недопустимих та недостовірних доказів, апеляційний суд враховує наступне.
 
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
 
Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).
 
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. 
 
Відповідно до ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
 
На а. с. 167 - 203 т. 3 містяться надані ОСОБА_2 копії чеків на придбання будівельно-оздоблювальних та витратних матеріалів, видаткових накладних, перелік робіт по офісу, кошторису, рахунків-фактур, заявки на доставку, специфікації. 
 
За клопотанням фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судом апеляційної інстанції було призначено проведення судової будівельно-технічної експертизи, згідно висновку якої від 19 січня 2021 року № 33711/19-43/29901/20-44, вартість будівельних робіт, які виконані в нежилому приміщенні АДРЕСА_1 площею 42 кв.м. на першому поверсі житлового будинку по АДРЕСА_1 на час проведення дослідження становить 184924,19 грн.; зазначена вартість будівельних робіт є орієнтовною і може бути змінена в залежності від фактичних обсягів робіт та вартості використаних матеріалів і виробів, способу ведення робіт, тощо; через відсутність розробленої судово-експертної методики, вказати за результатами обстеження дату (період) виконання будівельних робіт, які спостерігаються на час проведення обстеження приміщення АДРЕСА_1 на першому поверсі в житловому будинку по АДРЕСА_1 , не видається можливим (а. с. 165 - 178 т. 4).
 
02 березня 2021 року до апеляційного суду надійшли пояснення представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - ОСОБА_4 за результатами розгляду висновку експертів від 19 січня 2021 року, згідно яких представник позивача вважав, що ОСОБА_2 не було виконано вимоги експертної установи щодо надання первинної документації, яка могла б підтвердити фактичне проведення ним будівельно-ремонтних робіт, їх обсяг, вартість та період здійснення, таким чином, висновок експертів не є доказом того, що будь-які будівельні чи ремонтні роботи були проведені саме в той період, коли це приміщення використовувалося ОСОБА_2 , і наразі наявні підстави для скасування рішення щонайменше в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування витрат на проведення ремонтних робіт в орендованому приміщенні суми коштів у розмірі 150126 грн. та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні в цій частині позовних вимог ОСОБА_2 .
 
Апеляційний суд відхиляє зазначені доводи апеляційної скарги і доводи поясненнь від 02 березня 2021 року, оскільки ОСОБА_2 на підтвердження понесення витрат на ремонтні роботи в приміщенні АДРЕСА_1 надано чеки, квитанції, специфікації, накладні, які видавалися йому продавцями або постачальниками товарів і послуг і які були у нього в наявності. Суд першої інстанції у визначеному ст. 89 ЦПК України порядку, а саме взаємному зв`язку з іншими доказами, оцінив вказані чеки, квитанції, специфікації та накладні, а також висновок № 170916-01 експертного будівельно-технічного дослідження із зазначеним у ньому переліком ремонтних робіт, та встановив їх узгодженість. 
Висновками судової будівельно-технічної експертизи 19 січня 2021 року № 33711/19-43/29901/20-44, проведеною згідно ухвали апеляційного суду, витрати ОСОБА_2 підтверджено в розмірі 184924,19 грн., а отже обставини, встановлені судом першої інстанції, в цій частині не спростовані.
 
При цьому доводи письмових пояснень представника ОСОБА_1 про неможливість визначення періоду часу проведення ремонтних робіт не впливають на правильність судового рішення, оскільки ОСОБА_1 не доведено проведення ремонтних робіт у приміщенні АДРЕСА_1 будь-якою іншою особою, крім ОСОБА_2 , також, оскільки п. 3.9 договору передбачено проведення орендарем поточного ремонту приміщення задля приведення орендованого майна до придатного для експлуатації стану відповідно до мети оренди, та крім того, оскільки наявні в матеріалах справи чеки, квитанції, накладні, специфікації тощо за датою їх видачі узгоджуються з датою укладення договору оренди № 1 від 27 квітня 2016 року (квітень - липень 2016 року).
 
Апеляційним судом також враховується, що під час розгляду цивільної справи № 752/21519/17-ц ОСОБА_1 визнавала ті обставини, що за умовами договору оренди ОСОБА_2 після підписання договору було здійснено капітальний ремонт приміщення, після чого сталося залиття приміщення (а. с. 219 - 220 т. 3).
 
Оскільки ОСОБА_1 як під час розгляду справи судом першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду не спростовано обставин проведення ремонту ОСОБА_2 та розміру витрат, понесених ОСОБА_2 на здійснення ремонту, підтверджених первинною документацією і висновком експертизи, апеляційний суд, виходячи із принципу змагальності сторін, відхиляє доводи апеляційної скарги і додаткових письмових пояснень про необхідність скасування судового рішення в цій частині з відмовою в позові, як необґрунтовані.
 
Безпідставними є доводи апеляційної скарги, що звернення ОСОБА_2 до ОСОБА_1 з вимогами відшкодувати йому вартість ремонту є намаганням повторно отримати відшкодування одних і тих самих витрат, вже присуджених на користь ОСОБА_2 рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 лютого 2017 року в справі № 752/21519/16-ц, оскільки зазначеним рішенням на користь ОСОБА_2 стягнуто майнову шкоду, заподіяну внаслідок залиття приміщення, у розмірі 50305 грн. як компенсацію уже здійснених затрат на ремонтні роботи.
 
Враховуючи, що правова природа компенсації завданої майнової шкоди і відшкодування за рахунок власника витрат, пов`язаних з ремонтом у орендованому приміщенні, є різними, доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про подвійне стягнення відшкодування є помилковими.
 
Оцінюючи доводи апеляційної скарги про недоведеність заподіяння моральної шкоди ОСОБА_2 , апеляційний суд враховує наступне.
 
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
 
Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
 
Пунктом 9 указаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено також, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
 
Згідно частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
 
Статтею 230 ЦК України прямо передбачено, що сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.
 
Встановивши, що ОСОБА_2 , який є професійним адвокатом, внаслідок умовчання ОСОБА_1 обставин про відсутність у неї права власності на орендоване приміщення та неповідомлення про заплановане відключення приміщення від електропостачання, змушений був докладати додаткових зусиль для організації своєї професійної діяльності, не маючи можливості користування ним, поніс фінансові затрати при відшукуванні іншого офісного приміщення, був позбавлений можливості в добровільному порядку вирішити питання про відшкодування шкоди, заподіяної залиттям, оскільки його статус правомірного користувача ставився експлуатуючою організацією під сумнів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про заподіяння ОСОБА_2 моральної шкоди і вважав, що сума 10000 грн. є достатньою для відшкодування завданої моральної шкоди та відповідає засадам розумності і справедливості.
 
Доводи апеляційної скарги в цій частині зводяться до незгоди із судовим рішенням, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.
 
Не можна погодитися із доводами апеляційної скарги, що вимоги за першим з позовів ОСОБА_1 (про розірвання договору оренди та повернення майна з оренди) взагалі не розглядалися, враховуючи, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що розірваним може бути лише дійсний договір, який породжує правові наслідки, і оскільки суд дійшов висновку про недійсність договору оренди нежитлового приміщення № 1 від 27 квітня 2016 року, а недійсний договір відповідно до ст. 216 ЦК України не створює юридичних наслідків, крім пов`язаних з його недійсністю, вимога ОСОБА_1 про розірвання договору з передбаченої ст. 651 ЦК України правової підстави не може бути задоволена, як і похідна вимога про повернення приміщення власнику, оскільки повернення приміщення відбуватиметься у порядку здійснення двосторонньої реституції.
 
З урахуванням наведених обставин, оскільки недійсність договору встановлена судом і оскільки правильність висновків суду в цій частині не спростована ОСОБА_1 , апеляційним судом відхиляються також доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду першої інстанції в частині відсутності порушення договору з боку ОСОБА_2 як підстави для розірвання договору оренди.
 
Розглядаючи позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з орендної плати та відшкодування збитків, судом першої інстанції правильно встановлено, що оскільки вимоги про стягнення заборгованості з орендної плати ґрунтуються на правочині, визнаному судом недійсним, вони не підлягають задоволенню.
 
Згідно доводів апеляційної скарги в цій частині, у випадку скасування рішення орендні платежі підлягають стягненню у зв`язку з відсутністю доказів щодо їх сплати ОСОБА_2 під час дії договору, а отже доводи апеляційної скарги в частині відмови судом у стягненні заборгованості з орендної плати зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом.
 
Відмовляючи фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 в задоволенні вимог про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, суд першої інстанції вказав, що у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані, і пред`явлення такої вимоги покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані, чого позивачем доведено не було.
 
Дійсно, відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є зокрема доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
 
Позивач повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.
 
Разом із тим, в матеріалах справи відсутні докази, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 могла і повинна була отримати доходи від здачі належного їй майна в оренду, оскільки відповідний договір оренди або попередній договір про його укладення з будь-якою особою в матеріалах справи відсутній, відтак посилання на можливе отримання доходу є бездоказовим та необґрунтованим.
Доводи апеляційної скарги, що вимоги позову в цій частині судом першої інстанції взагалі не розглядались, а висновки суду суперечать як змісту позову, так і доданим до нього документам, спростовуються змістом рішення суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом.
 
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

            Повний текст постанови складений 04 березня 2021 року.

Головуючий:                                                                                     Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                                 Фінагеєв В.О. 
 
                                                                                                                        Яворський М.А.