Дата документу 25.03.2021 Справа № 335/4937/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
  
Справа № 22-ц/807/1208/21                                Головуючий у 1-й інстанції: Макаров В.О.
Є.У.№ 335/4937/20                                               Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня  2021 року                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ:

головуючого:         Кочеткової І.В.,
суддів:                 Дашковської А.В.,
Кримської О.М.,
розглянувши в порядку спрощеного письмового позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Комунального закладу «Палац культури «Титан» про відшкодування моральної шкоди, 
за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевськогорайонного суду м. Запоріжжя від 04 січня 2021 року, 
В С Т А Н О В И В:
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального закладу «Палац культури «Титан» про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказом від 23.11.2016 був прийнятий до КЗ «Титан» на посаду машиніста сцени з 01.12.2016 з 2-х місячним випробувальним терміном. 
20.01.2017 відповідачем у складі комісії був складений акт про результати його стажування, в якому зазначено, що під час стажування він показав незадовільне відношення до виконання своїх прямих обов`язків, механізмів по управлінню сценічними декораціями не вивчив та не проявив прагнення до цього, тому комісія вважала, що його потрібно звільнити з роботи після закінчення випробувального терміну як такого, що не пройшов випробувальний термін. 
26.01.2017 з вини відповідача він отримав виробничу травму, а 27.01.2017 був достроково звільнений з роботи. 30.01.2017 він звернувся до поліклініки, де йому видали лікарняний лист. 01.03.2017 його було поновлено на роботі, проте акт комісії від 20.01.2017 про незадовільні результати його стажування скасований не був.
Після поновлення на роботі відповідачем було проведено розслідування нещасного випадку та було встановлено вину інженера з охорони праці, який не розробив інструкцій по безпечному встановленню та зняттю вантажів на сценічних механізмах. 
Відповідач відшкодував йому середній заробіток за час вимушеного прогулу та за час тимчасової непрацездатності.
Посилаючись на те, що акт від 20.01.2017 про результати стажування завдав йому моральної шкоди, яка полягає у приниженні честі та гідності, ділової репутації, в душевних стражданнях, просив суд стягнути з відповідача на свою користь завдану йому моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 10 000,00 грн. 
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 січня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишені без задоволення.
Судове рішення мотивовано тим, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту недостовірності інформації, викладеної в акті комісії від 27.01.2017 про результати стажування, а також у заподіянні у зв`язку із цим моральної шкоди. Порушені трудові права ОСОБА_1 відповідач відновив у добровільному порядку, з власної ініціативи скасував наказ від 27.01.2017 про його звільнення і виплатив середній заробіток за час вимушеного прогулу і за період тимчасової непрацездатності. 
В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_1 вказав, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, не дав належної оцінки зібраним у справі доказам, дійшов помилкових висновків, у зв`язку з чим порушив норми матеріального та процесуального права. 
КЗ «ПК «Титан» отримав копію апеляційної скарги та ухвали про відкриття апеляційного провадження 2.02.2021 року, втім своїм правом, передбаченим ст.360 ЦПК України не скористався, відзиву на апеляційну скаргу не надав, проте це не заважає її розгляду за наявними матеріалами справи.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті  369 цього Кодексу.
Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд  здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не  підлягає задоволенню з огляду на таке.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
Встановлено, що наказом Комунального закладу «Палац культури «Титан» № 167 від 23.11.2016 ОСОБА_1 був прийнятий на роботу на посаду машиніста сцени 4 розряду з окладом згідно штатному розкладу з двомісячним випробувальним терміном з 01.12.2016 (а.с. 7).
Комісією у складі головного інженера КЗ «Палац культури «Титан», завідувача господарством, інженера з охорони праці 20.01.2017 складено акт про результати стажування на посаді машиніста сцени ОСОБА_1 з 01.12.2016 по 20.01.2017, в якому зазначено, що з 21.12.2016 по 03.01.2017 ОСОБА_1 перебував на лікарняному. За час стажування на посаді машиніста сцени ОСОБА_1 показав незадовільне відношення до виконання своїх прямих обов`язків, в колективі авторитетом не користується. Механізм по керуванню сцинічними декораціями не вивчив і не проявив прагнення до цього. Комісія дійшла висновків про звільнення стажера на посаді машиніста сцени ОСОБА_1 по закінченню випробувального терміну як такого, що не пройшов випробувальний термін (а.с. 5).
26.01.2017 з позивачем стався нещасний випадок – він прищемив палець лівої кисті при встановленні противага на софіт №2. Комісією Комунального закладу «Палац культури «Титан» було проведено розслідування нещасного випадку, за результатами якого складено акт від 28.03.2017 (а.с.58-61). 
Наказом Комунального закладу «Палац культури «Титан» № 14 від 27.01.2017 машиніста сцени 4 розряду ОСОБА_1 було звільнено з роботи з 27.01.2017 у зв`язку з закінченням строку договору ст. 36 п. 2 КЗпП України (а.с. 8).
Наказом Комунального закладу «Палац культури «Титан» від 01.03.2017 № 28 у зв`язку з самостійною виявленою помилкою під час звільнення машиніста сцени 4 розряду ОСОБА_1 та з метою дотримання трудових прав позивача скасовані накази від 24.01.2017 № 11 та від 27.01.2017 № 14 про звільнення ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на посаді машиніста сцени 4 розряду Комунального закладу «Палац культури «Титан» ум. Запоріжжі з 27.01.2017 (а.с.9). 
Наказом від 25.05.2017 № 67 ОСОБА_1 звільнено з роботи 25.05.2017 за прогул без поважних причин, вчинений з 16.05.2017 по 18.05.2017 за п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с.48).
Конституція України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).
Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. 
Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку (пункт 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). 
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією розуміються документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі.
Відповідно до частини першої статті 277 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. 
При розгляді справ про захист гідності та честі суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право (пункт 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи,а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Зазначене вказує на дифамаційний склад цивільного правопорушення, який мають довести/спростувати сторони у справі (принцип змагальності сторін). 
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням (пункт 19 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України).
Згідно з частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Таким чином, предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які не можна перевірити щодо їх відповідності, дійсності на відміну від перевірки істинності фактів, і спростувати. 
Відмовляючи у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту недостовірності інформації, викладеної в акті комісії від 27.01.2017 про результати його стажування, а також у заподіянні у зв`язку із цим моральної шкоди. Порушені трудові права ОСОБА_1 відповідач відновив у добровільному порядку, з власної ініціативи скасував наказ від 27.01.2017 про його звільнення і виплатив середній заробіток за час вимушеного прогулу і за період тимчасової непрацездатності.
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Пунктом третім постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. № 4 встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Пунктами четвертим та п`ятим постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. № 4 визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне – за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого – спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (пункт 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. № 4).
Суду належить встановити обставини наявності такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, зокрема: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві втрат майнового та немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Положеннями частини третьої статті 12 та частин першої статті 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Ні в позовній заяві, ні в апеляційній скарзі ОСОБА_1 не зазначав, яка конкретно інформація, що міститься в акті від 20.01.2017, є недостовірною і якими доказами підтверджується її недостовірність. Акт містить як оціночні судження, які не підлягають спростуванню, так і фактичні дані. Проте позивачем не зазначено, які конкретно фактичні дані в акті, є недостовірними і такими, що завдали йому моральної шкоди.
Скасування відповідачем у березні 2017 року наказу від 27.01.2017 про звільнення ОСОБА_1 з роботи у зв`язку із закінченням строку договору за п.2 ст.36 КЗпП України не є достатньою підставою для висновку про недостовірність інформації, викладеної в акті від 20.01.2017, і для відшкодування моральної шкоди. 
Як вірно зазначено судом першої інстанції, позивачем не надано відповідних доказів заподіяння йому моральної шкоди, зокрема, доказів понесених моральних страждань, переживань, втрат немайнового характеру тощо.
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення   Орджонікідзевського районного суду м. Запорізької області від 04 січня 2021 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий: І.В. Кочеткова 
Судді: А.В. Дашковська
О.М. Кримська