ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року 
м. Київ
справа № 813/2854/17
адміністративне провадження № К/9901/7170/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді Желєзного І. В.,
суддів: Шарапи В. М., Чиркіна С. М.
розглянувши у порядку попереднього судового засідання
касаційні скарги Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 
на постанову Львівського окружного адміністративного суду у складі колегії суддів: Кухар Н. А., Брильовського Р. М., Хома О. П. від 03 листопада 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: Обрізко І. М., Іщук Л. П., Онишкевича Т. В. від 18 грудня 2017 року
у справі №813/2854/17
за позовом  ОСОБА_1 
до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 
про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,
УСТАНОВИВ:
І. РУХ СПРАВИ
1. У серпні 2017 року ОСОБА_1 (далі також – позивачка) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України (далі також – відповідач-1), ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі також – відповідач-2), в якому просила:
- визнати протиправними дії та скасувати рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 з розгляду матеріалів про визнання права на отримання посвідчення «Член сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісті під час проходження військової служби» щодо відмови у видачі посвідчення;
- визнати протиправними дії та скасувати рішення Міністерства оборони України про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 видати посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісті під час проходження військової служби;
- зобов`язати Міністерство оборони України прийняти рішення про призначення одноразової грошової допомоги членам сім`ї загиблого. 
2. Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2017 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2017 року, позов задоволено повністю.
3. 09 січня 2018 року Міністерством оборони України та 18 січня 2018 року ІНФОРМАЦІЯ_2 подано до Верховного Суду касаційні скарги на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2017 року, у яких просять такі скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
4. Ухвалою Верховного суду від 01 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Міністерства оборони України.
5. 12 квітня 2018 року до Верховного Суду від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу відповідача-1.
6. Ухвалою Верховного суду від 19 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 .
7. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 липня 2019 року справу передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючого судді Желєзного І. В., суддів Шарапи В. М., Чиркіна С. М.
II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
8. Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 у період з 14 червня 2016 року по 31 липня 2016 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції (далі - АТО), забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі (районах) проведення АТО, що підтверджується довідкою від 23 січня 2017 року № 41.
9. Костопільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області складено актовий запис від 03 серпня 2016 року № 230 про смерть ОСОБА_2 (Свідоцтво про смерть ОСОБА_2 серії   НОМЕР_1 ).
10. Лікарським свідоцтвом про смерть від 01 серпня 2016 року №279 причиною смерті ОСОБА_2 визначено навмисне самоушкодження.
11. Згідно із наказом начальника 1240 центру забезпечення реалізації договорів про скорочення озброєння від 23 серпня 2016 року № 80 (по стройовій частині) підполковника ОСОБА_2 , начальника відділу супроводження іноземних інспекційних груп заступника начальника 1240 Центру забезпечення реалізації договорів про скорочення озброєнь, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в результаті асфіксії, повішення виключено зі списків особового складу Центру та всіх видів забезпечення 31 липня 2016 року. Смерть пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.
12. Відповідно до акта проведення службового розслідування по факту смерті начальника відділу супроводження іноземних інспекційних груп заступника начальника 1240 Центру забезпечення реалізації договорів про скорочення озброєнь від 01 жовтня 2016 року встановлено, що: « 1. Службове розслідування рахувати завершеним. 2. Підполковник ОСОБА_2 , убув для виконання службових (бойових) завдань в зоні проведення АТО без будь яких скарг на стан здоров`я та оптимістично налаштований на виконання завдань у складі СЦКК. 3. Смерть підполковника ОСОБА_2 настала в результаті супутнього захворювання (тривожно депресивний розлад з панічними атаками), яке було наслідком впливу психофізичних, небезпечних і шкідливих факторів в зоні проведення АТО. 4. Відповідно підпункту 3 пункту 3 статті 24 Глави ІV Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (зі змінами) введеного в дію постановою Верховної Ради України від 25 березня 1992 року №2233-ХІІ смерть підполковника ОСОБА_2 , настала під час виконання військової служби».
13. У наданих до матеріалів справи медичних документів, а саме висновку судово - психіатричного експерта від 22 листопада 2016 року №629 зазначено, що: « 1) ОСОБА_2 впродовж життя до липня 2016 року хронічним психічним захворюванням, недоумством, тимчасовим або іншим хворобливим розладом психічної діяльності не страждав. 2) 3) В період, який передував його загибелі (липень 2016 року) та на час смерті ОСОБА_2 перебував у стані тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності у формі гострого поліморфного психотичного розладу, асоційованого зі стресом, не міг розуміти характер і небезпеку вчинених ним дій. 4) 5) 7) До появи клінічно окреслених психічних розладів, встановлених експертами психіатрами, у ОСОБА_2 суїцидальних тенденцій не простежувалось. На фоні виниклих психічних порушень у липні 2016 року у нього могли бути переживання суїцидального характеру. ОСОБА_2 перед смертю знаходиться в психологічному стані розгубленості, страху, жаху, почуття провини, безпорадності, порожнечі, нездатності щось змінити, дизадаптації, втрати самоконтролю над своїми почуттями, відчуттями та емоціями (які були переповнені думками переслідування). 6) ОСОБА_2 в період, що передував його загибелі, перебував в стані сильного емоційного напруження, який був викликаний суб`єктивно значними відчуттями значної загрози для свого життя. Свідомість у ОСОБА_2 наповнилась вкрай емоційно насиченими негативними переживаннями страху, тривоги, почуття вини, паніки тощо. Змінилось сприйняття реальної довколишньої ситуації, яке стало вибірково фрагментарним, уривчастим, хворобливо спотвореним. Стан сильного емоційного напруження у ОСОБА_2 міг перевищити поріг адаптивної здатності його психіки та особистості на набути катастрофічних наслідків. 8) Психологічний стан у ОСОБА_2 , який передував його смерті, був спровокований об`єктивно важким психологічними, стресогенними обставинами в умовах його перебування в оточені вороже налаштованих озброєних осіб, що стало пусковим механізмом розвитку його стану. Відомостей про будь - які інші фактори, які б могли вплинути на його психологічний стан, зокрема скоєння іншою людиною або конкретними життєвими обставинами (борги, кредити, нероздільне кохання, лайка з батьками, друзями тощо) за матеріалами не виявлено».
14. Згідно із витягу з протоколу засідання Військово - лікарської комісії Західного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця від 22 травня 2017 року № 242 захворювання підполковника ОСОБА_2 є «Тривожно - депресивний розлад з панічними атаками», підтверджене військово-медичними та судово-медико-експертними документами, яке привело до «Навмисного самоушкодження. Повішання. Асфіксії», що згідно акту службового розслідування від 01 жовтня 2016 року № 540, лікарського свідоцтва про смерть від 01 жовтня 2016 року №279, свідоцтва про смерть від 03 серпня 2016 року серії НОМЕР_1 , причиною смерті послужило захворювання, травма і причина смерті, пов`язані із захистом Батьківщини.
15. Із витягу з Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 30 червня 2017 року № 68 вбачається, що комісія дійшла висновку про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги матері та дружині померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 внаслідок захворювання пов`язаного із захистом Батьківщини, підполковника ОСОБА_2 , який вчинив самогубство.
16. Листом від 18 липня 2018 року Львівський обласний військовий комісаріат повідомив позивача про результати розгляду її документів та про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги. 
ІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
17. Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що смерть чоловіка позивачки підполковника ОСОБА_2 сталася внаслідок захворювання пов`язаного із виконанням ним обов`язків військової служби, шляхом умисного самоушкодження (повішання, асфіксія). Наведене вбачається з висновку судово психіатричного експерта від 22 листопада 2016 року № 629, витягу із протоколу від 22 травня 2017 року № 242 Військово-лікарської комісії Західного регіону, акту службового розслідування від 01 жовтня 2016 року № 540, затвердженого начальником 1240 центру забезпечення реалізації договорів про скорочення озброєння, лікарського свідоцтва про смерть від 01 жовтня 2016 року № 279, свідоцтва про смерть від 03 жовтня 2016 року серії НОМЕР_1 . Відтак, згідно підпункту 1 пункту 2 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) наведені обставини у повній мірі є достатніми для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.
Щодо інших позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили із системного аналізу статей 3, 14, 18 вищевказаного закону, а також з того, що позивачка, як дружина померлого під час проходження військової служби ОСОБА_2 є особою, на яку поширюється сфера дії цього закону, що передбачає видачу їй посвідчення за формою та в порядку, визначеними постановою Кабінету міністрів України від 28 травня 1993 року № 379. 
ІІІ. ДОВОДИ КАСАЦІЙНИХ СКАРГ ТА ВІДЗИВУ НА НИХ
18. У касаційній скарзі відповідач-1 не погоджується з рішеннями судів попередніх інстанцій, посилаючись на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не у повному обсязі з`ясували обставини, які виключають можливість виплати одноразової грошової допомоги та саму форму смерті військовослужбовця. Підпунктом «в» пункту 1 статті 16-4 Закону №2011-XII визначено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється, якщо загибель (смерть) військовослужбовця стала внаслідок навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом). Рішення суду, яким встановлено, що ОСОБА_2 доведено до самогубства відсутнє. Також, зазначає, що зобов`язання відповідача-1 призначити одноразову грошову допомогу є формою втручанні в дискреційні повноваження Міністерства оборони України та виходить за межі завдань адміністративного судочинства. 
19. У відзиві на касаційну скаргу позивач заперечує проти вимог касаційної скарги відповідача-1, вважає що судами попередніх інстанцій прийнято законне та обґрунтоване рішення.
20. У касаційній скарзі відповідач-2 не погоджується з рішеннями судів попередніх інстанцій, посилаючись на те, що унаслідок неправильного застосування норм матеріального права суди першої та апеляційної інстанції прийняли помилкове рішення. Оскільки причиною смерті підполковника ОСОБА_2 є навмисне самоушкодження, на позивача як на члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця не поширюються дія Закону №2011-XII.
VI. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
21. Перевіривши доводи касаційної скарги, правильність застосування норм матеріального та процесуального права, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України), колегія суддів зазначає наступне.
22. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
23. Згідно з положеннями частини 2 статті 2 КАС України в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
24. Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
25. Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі також - Закон № 2232-ХІІ, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
26. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), згідно зі статтею 1 якого, зокрема, встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
27. Статтею 41 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом № 2011-ХІІ.
28. Згідно з частиною 1 статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
29. Пунктами 1, 2 частини 2 статті 16 Закону № 2011-ХІІ встановлено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби; смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби.
30. Згідно зі статтею 16-4 Закону № 2011-XIІ призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком: вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення; вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом); подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.
31. Відповідно до статті 16-1 Закону №2011-XII у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту. 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
32. Частиною 9 статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
33. На виконання вимог цієї статті Закону Кабінет Міністрів України постановою від 25 грудня 2013 року № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» затвердив Порядок № 975 (далі - Порядок №975, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
34. Відповідно до пункту 10 Порядку №975 члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого), яким призначається та виплачується одноразова грошова допомога, подають за місцем проходження служби (зборів) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста або уповноваженим структурним підрозділам державних органів, на які покладаються функції щодо підготовки необхідних для призначення пенсії документів (далі - уповноважений орган), такі документи:
- заяву кожного повнолітнього члена сім`ї, батьків та утриманців загиблого (померлого), які мають право на отримання допомоги, а у разі наявності неповнолітніх дітей - іншого з батьків або опікунів чи піклувальників дітей про виплату одноразової грошової допомоги;
- витяг з наказу про виключення загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста із списків особового складу військової частини (підрозділу, органу);
- витяг з особової справи про склад сім`ї військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста, призваного на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.
До заяви додаються копії: документа, що свідчить про причини та обставини загибелі (смерті) військовослужбовця, зокрема про те, що вона не пов`язана з вчиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи самогубства; свідоцтва про смерть військовослужбовця, свідоцтва про народження військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - для виплати одноразової грошової допомоги батькам загиблого (померлого); свідоцтва про шлюб - для виплати грошової допомоги дружині (чоловікові); довідки органу реєстрації або відповідного житлово-експлуатаційного підприємства, організації чи органу місцевого самоврядування про склад сім`ї військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста; сторінок паспортів повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; свідоцтва про народження дитини - для виплати одноразової грошової допомоги дитині; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою); рішення районної, районної у м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті, сільської, селищної, ради або суду про встановлення над дитиною-сиротою, дитиною, позбавленою батьківського піклування, опіки, піклування (у разі здійснення опіки або піклування над дітьми військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста); рішення суду або нотаріально посвідченого правочину, що підтверджуватиме факт перебування заявника на утриманні загиблого (померлого) (надають особи, які не були членами сім`ї загиблого (померлого), але перебували на його утриманні).
35. З системного аналізу наведених правових норм вбачається, що вищезгадана одноразова грошова допомога виплачується не тільки у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання обов`язків військової служби чи в період її проходження, а й у разі смерті, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби.
36. Предметом спору у цій справі є, зокрема, вимога призначити та виплатити одноразову грошову допомогу дружині військовослужбовця ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 внаслідок захворювання, яке призвело до навмисного самоушкодження (повішання, асфіксії) 
37. Колегія суддів звертає увагу на те, що визначальним у цій справі є той факт, що військовослужбовець під час або у зв`язку з виконанням ним обов`язків військової служби захворів, внаслідок чого помер.
38. Судами попередніх інстанцій установлено, що позивач була дружиною загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 , який у період з 14 червня 2016 року по 31 липня 2016 року брав участь в АТО, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі (районах) проведення АТО.
39. Костопільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області складено актовий запис від 03 серпня 2016 року № 230 про смерть ОСОБА_2 (Свідоцтво про смерть ОСОБА_2 серії   НОМЕР_1 ). Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть від 01 серпня 2016 року №279 причиною смерті ОСОБА_2 визначено навмисне самоушкодження (асфіксія, повішання).
40. Із витягу з протоколу засідання Військово - лікарської комісії Західного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця від 22 травня 2017 року № 242 вбачається, що підполковнику ОСОБА_2 встановлено захворювання «Тривожно - депресивний розлад з панічними атаками», підтверджене військово-медичними та судово-медико-експертними документами, яке призвело до «Навмисного самоушкодження. Повішання. Асфіксії». Захворювання, травма і причина смерті пов`язані із захистом Батьківщини.
41. Тобто, із вищезазначеного протоколу вбачається, що смерть ОСОБА_2 настала, у зв`язку (причинно-наслідковому зв`язку) з хворобою («Тривожно-депресивний розлад з панічними атаками»), яка пов`язана із захистом Батьківщини. Оскільки, самогубство є наслідком хворобливого стану ОСОБА_2 , а не навмисного (усвідомленого) самоушкодження, тому, у даному випадку не може бути застосовано пункт  «в» частини 1 статті 16-4 Закону № 2011-XII.  
42. Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанції, що у даному випадку, позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки смерть ОСОБА_2 настала внаслідок захворювання («Тривожно - депресивного розладу з панічними атаками») отриманого під час виконання військового обов`язку, що у свою чергу є підставою для виплати такої допомоги.
43. Крім того, колегія суддів зазначає, що доводи касаційної скарги Міністерства оборони України щодо відсутності судового рішення, яким встановлено факт доведення особи до самогубства, а тому відсутні підстави для призначення та виплати одноразової грошової допомоги, є безпідставними, оскільки у даному випадку, має місце захворювання особи під час виконання військового обов`язку яке призвело до самоушкодження (повішання, асфіксії). Більше того, саме Військово-лікарською комісією Західного регіону Міністерства оборони України встановлено, що захворювання, травма і причина смерті ОСОБА_2 пов`язані із захистом Батьківщини.
44. Стосовно посилань в касаційній скарзі на втручання суду першої та апеляційної інстанцій в дискреційні повноваження відповідача, колегія суддів зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 квітня 2008 року «Вассерман проти Росії» вказав, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством.
45. Оскільки за наслідками судового розгляду встановлено, що відповідач протиправно ухилився від призначення одноразової грошової допомоги, а також прийнявши до уваги наявність у позивача права на отримання грошової допомоги, колегія суддів вважає, що належним способом захисту порушеного права, у спірному випадку, є саме зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу, що вірно було встановлено судами.
46. При цьому, слід зазначити, що якщо відмова відповідного органу визнана судом протиправною, а іншого варіанту поведінки у суб`єкта владних повноважень за законом не існує, то суд має право зобов`язати такий орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист прав і свобод позивача. Отже, застосування судами попередніх інстанцій зазначеного способу захисту права неможливо вважати втручанням у дискреційні повноваження Міністерства оборони України.
47. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 822/630/17.
48. Інші доводи касаційних скарг щодо помилковості висновків судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі фактично зводяться до необхідності надання нової оцінки обставин у справі та додаткової перевірки наявних у матеріалах справи доказів, однак до повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права; таким доводам була надана належна оцінка судами попередніх інстанцій.
49. Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
50. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
51. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
52. Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
53. На підставі викладеного, колегія суддів констатує, що оскаржувані судові рішення ухвалені із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди попередніх інстанцій під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, відповідно підстави для скасування чи зміни судових рішень відсутні.
54. Зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
55. Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення судів попередніх інстанцій, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.
Керуючись статтями 341, 349, 350, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційні скарги Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                    І.В. Желєзний
Судді:                                                                                                              В.М. Шарапа
                                                                                                              С.М. Чиркін