ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 лютого 2021 року 
м.Харків
Справа №640/1068/17
Провадження №22-ц/818/754/21, №22-ц/818/756/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кругової С.С.,
суддів Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря Каплоух Н.Б.,
Учасники справи:
Позивач:  ОСОБА_1 ,
Представник позивача: адвокат Статівка Олександр Євгенович,
Відповідач: ОСОБА_2 , 
Представник відповідача: адвокат Рисенко Володимир Миколайович, 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові 
апеляційні скарги адвоката Статівка Олександра Євгеновича, який діє в інтересах  ОСОБА_1 , адвоката Рисенко Володимира Миколайовича, який діє в інтересах  ОСОБА_2 , на рішення Київського районного суду м.Харкова від 10 вересня 2020 року, та адвоката Статівка Олександра Євгеновича, який діє в інтересах  ОСОБА_1 , на додаткове рішення Київського районного суду м.Харкова від 23 вересня 2020 року, постановлені суддею Губською Я.В., - 

у цивільній справі за позовом про усунення перешкод  у здійсненні користування  нерухомим майном і встановлення сервітуту, -
в с т а н о в и в:
В січні 2017 року ОСОБА_1  звернувся у суд з позовом про усунення перешкод  у здійсненні користування  нерухомим майном і встановлення сервітуту, у якому просив зобов`язати  ОСОБА_2 не чинити  йому перешкод у здійсненні права користування належною йому на праві приватної власності частиною житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вільного доступу до коридору літ.«1-1», площею 1,8 м1; частини передпокою літ.«1-2», площею 8,9 м2; коридору літ.«1-9», площею 19,3 м2; кладової літ.«1-10» площею 1,1м2; кладової літ.«1-11», площею 2,6 м2; житлової кімнати літ.«1-12», площею 17,8 м2; санітарного вузлу літ.«1-13», площею 4,5 м2; житлової кімнати літ.«1-14», площею 19,9 м2; кладової літ.«1- 15», площею 3,5 м2; житлової кімнати літ.«1-16», площею 20,7 м2; кладової літ.«1-17», площею 3,5 м2; ганку літ.«а», площею 6,2 м2; погребу літ. «Г», площею 12,0 м2; воротам літ.«№2», площею 7,4 м2; Ѕ частини огорожі літ.«№3», площею 99,65 м2; Ѕ частини замощення літ.«І», площею 14,65 м2, що відповідає 49/100 частині домоволодіння, та вигрібної ями літ.«№4» та вигрібної ями літ.«№5», які знаходяться у спільному користуванні ОСОБА_2  та ОСОБА_1 , а також шляхом встановлення  ОСОБА_1  безстрокового безоплатного земельного сервітуту у вигляді безперешкодного проходу та проїзду на транспортному засобі до вказаної належної йому на праві приватної власності частини вказаного домоволодіння по земельній ділянці, розташованої за адресою:  АДРЕСА_1 , яка належить  ОСОБА_2 (т.1 а.с.2-16).
У липні 2018 року ОСОБА_1 подав до суду уточнену позовну заяву про збільшення розміру позовних вимог (т.1 а.с.148-169).
В обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що з 24 січня 1987 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час подружнього життя, позивачем та відповідачем за договором купівлі-продажу було придбано недобудований житловий будинок АДРЕСА_1 . При цьому, між позивачем та відповідачем, як подружжям, на той час було вирішено та погоджено, що право власності на придбаний ними за спільні сімейні грошові кошти вказаний житловий будинок та земельну ділянку буде оформлено на відповідача. 08 грудня 2010 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач почала чинити позивачу перешкоди у користуванні спільним нерухомим майном, яке було нажито під час сумісного проживання подружжя. 

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 14 жовтня 2011 року за позивачем визнано право приватної власності на Ѕ частину вказаного житлового будинку з надвірними будівлями. Право приватної власності позивача на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями зареєстровано комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», про що був виданий витяг № 32876355.

Відповідач грубо порушує право власності позивача на володіння та користування належною йому частиною вказаного домоволодіння, оскільки відповідач фактично використовує та займає для особистого проживання весь житловий будинок з надвірними будівлями, у тому числі і частину, яка належить позивачу на праві приватної власності, забороняє та не надає позивачу можливості та права користуватися земельною ділянкою для проходу та проїзду позивача до належній йому частини вказаного домоволодіння. Відповідач поміняла та встановила нові замки на вхідні двері у двір, на в`їзні ворота, на двері (ворота) у гараж, на вхідні двері у будинок та на всі надвірні будівлі та споруди, чим зайняла та використовує весь житловий будинок з надвірними будівлями. В добровільному порядку вирішити питання щодо безперешкодного доступу до належного йому на праві приватної власності нерухомого майна та використання земельної ділянки, відповідач відмовляється.

На порушення вимог ухвали Київського районного суду м.Харкова від 25 вересня 2015 року щодо виділення майна в натурі, відповідач не пустила позивача, судового експерта до житлового будинку з надвірними будівлями, земельної ділянки, двері до домоволодіння не відчинила та на телефонні дзвінки не відповідала. 24 листопада 2016 року відповідач надала старшому судовому експерту Кириленко С.А. доступ до вказаного домоволодіння, але в той же час відповідач знову не пустила позивача та не надала останньому доступу до житлового будинку з надвірними будівлями та до земельної ділянки.

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 12 січня 2018 року у задоволенні позовних вимог позивача щодо виділення частки у праві власності в натурі було відмовлено. Постановою апеляційного суду Харківської області від 08 травня 2018 року позивачу ОСОБА_1 виділені та за ним визнано право власності на приміщення житлового будинку, надвірні будівлі та споруди за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки своїми діями відповідач продовжує чинити позивачу перешкоди у користуванні нерухомим майном, а саме виділеною йому в натурі частиною житлового будинку з надвірними будівлями, тому позивач вимушений звернутися до суду для захисту свого порушеного права з даним позовом, в якому також просить встановити йому безстроковий безоплатний земельний сервітут у вигляді безперешкодного проходу та проїзду на транспортному засобі по земельній ділянці, яка належить відповідачу, до належної йому на праві приватної власності частини вказаного домоволодіння.

Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 02 серпня 2017 року клопотання представника відповідача задоволено, зупинено провадження по вказаній справі до набрання законної сили рішенням суду по справі №640/3740/15-ц (т.1 а.с.124-125).
Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 09 липня 2018 року поновлено провадження по справі за позовом ОСОБА_1   до ОСОБА_2   про усунення перешкод  у здійсненні користування  нерухомим майном, встановлення сервітуту, призначено судове засідання (т.1 а.с.138).
Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 18 жовтня 2018 року клопотання представника відповідача задоволено, зупинено провадження по вказаній справі до набрання законної сили рішенням суду по справі №640/3740/15-ц (т.1 а.с.242-243).
Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 05 червня 2019 року поновлено провадження по справі за позовом ОСОБА_1   до ОСОБА_2   про усунення перешкод  у здійсненні користування  нерухомим майном, встановлення сервітуту, призначено підготовче судове засідання (т.2 а.с.10).
У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив, що позивач, в порушення вимог ч.3 ст.402 ЦК України, не звертався до відповідача за встановленням земельного сервітуту. Вказував, що на вказаній земельній ділянці шляхи проїзду відсутні, доказів існування наявного шляху позивач не надав, вимога про встановлення земельного сервітуту на всю земельну ділянку суттєво порушує право відповідача володіти, користуватися і розпоряджатися, належною їй на праві власності земельною ділянкою. Щодо відсутності перешкод у здійсненні права власності відповідач зазначав, що вказані обставини недоведені, оскільки відповідно до висновку додаткової судово-будівельної експертизи №7601/1060, складеного 30 січня 2017 року, обстеження житлового будинку, надвірних будівель по АДРЕСА_1 проводилося 24 листопада 2015 року у присутності сторін по справі. Також заперечував проти заявленого розміру витрат на правову допомогу (т.2 а.с.19-22).

У відповіді на відзив позивач наголошує на порушенні відповідачем права позивача, як власника житлового приміщення вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, у зв`язку з чим просить суд захистити його права та усунути перешкоди у користуванні власністю, встановити сервітут (т.2 а.с.44-52).
В запереченнях представник відповідача заперечує щодо звернення позивача щодо надання у користування земельної ділянки (т.2 а.с.58-61).
Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 10 вересня 2020 рокупозовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2  про усунення перешкод  у здійсненні користування  нерухомим майном, встановлення сервітуту задоволені частково. 

Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити   ОСОБА_1   перешкод у здійсненні ним права користування належною йому на праві приватної власності частини житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вільного доступу ОСОБА_1 до коридору літ.«1-1», площею 1,8 м1; частини передпокою літ.«1-2», площею 8,9 м2; коридору літ.«1-9», площею 19,3 м2; кладової літ. «1-10» площею 1,1м2; кладової літ.«1-11», площею 2,6 м2; житлової кімнати літ.«1-12», площею 17,8 м2; санітарного вузлу літ.«1-13», площею 4,5 м2; житлової кімнати літ.«1-14», площею 19,9 м2; кладової літ.«1- 15», площею 3,5 м2; житлової кімнати літ.«1-16», площею 20,7 м2; кладової літ.«1-17», площею 3,5 м2; ганку літ. «а», площею 6,2 м2; погрібу літ.«Г», площею 12,0 м2; воротам літ.«№2», площею 7,4 м2; Ѕ частини огорожі літ. «№3», площею 99,65 м2; Ѕ частини замощення літ.«І», площею 14,65 м2, що відповідає 49/100 частині домоволодіння, та вигрібної ями літ.«№4» та вигрібної ями літ. «№5», які знаходяться у спільному користуванні  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . 

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто зі ОСОБА_2   на користь ОСОБА_1   понесені судові витрати по оплаті судового збору від задоволеної частини у розмірі 640 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вбачається наявність спору між сторонами, щодо поділу житлового будинку з надвірними будівлями, земельної ділянки по АДРЕСА_1 , що вирішувалися в судовому порядку, оскільки сторони добровільно не дійшли згоди про їх поділ. Крім того вказано, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати пропорційно від задоволеної частини по оплаті судового збору у розмірі 640 грн, питання розподілу судових витрат на правничу допомогу буде вирішено окремо (т.2 а.с.104-113).

Додатковим рішенням Київського районного суду м.Харкова від 23 вересня 2020 року, з урахуванням ухвали Київського районного суду м.Харкова від 23 листопада 2020 року про виправлення описки в додатковому рішенні Київського районного суду м.Харкова від 23 вересня 2020 року, стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати на правову допомогу пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 8800 грн та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2500 грн (т.2 а.с.137-140, 229).

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем в заяві про уточнення позовних вимог міститься вимога про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 грн, а витрати на правову допомогу відповідача суд вважав підтвердженими на суму 16160 грн і з врахуванням того, що позов задоволено частково, а саме 1 позовна вимога з 2 заявлених позовних вимог, тому 50% витрат підлягають стягненню. З позивача на користь відповідача 8800 грн, а з відповідача на користь позивача 2500 грн. Ці витрати є співмірними з обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, ціною позову та значенням справи для сторони, фактичний час участі представника відповідача в судових засіданнях, а також доведеність заявлених вимог. 

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, адвокат Статівка О.Є., який діє в інтересах ОСОБА_1 , який є позивачем у справі, та адвокат Рисенко В.М., який діє в інтересах ОСОБА_2 , яка є відповідачем у справі, звернулися з апеляційними скаргами.
Апеляційні скарги мотивовані тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. 
В апеляційній скарзі адвокат Статівка О.Є., який діє в інтересах ОСОБА_1 , просить частково скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалите нове, яким задовольнити позовну вимогу шляхом встановлення безстрокового безоплатного земельного сервітуту. Також просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити відповідачу у задоволенні заяви про стягнення з позивача понесених судових витрат на правову допомогу, стягнути з відповідача понесені судові витрати на загальну сум 30466 грн 80 коп.
В обґрунтування скарги посилається на неповне з`ясування та недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи. Вказує, що встановлення земельного сервітуту є єдиним способом задоволення потреб позивача у праві безперешкодного користування земельною ділянкою, на якій розташовано належне йому на праві приватної власності нерухоме майно. Зазначає, що не повинні доказуватися позивачем обставини, встановленні в ухвалі апеляційного суду Харківської області від 28 квітня 2016 року щодо виділення позивачу в натурі конкретної Ѕ частини житлового будинку з надвірними будівлями. Крім того, посилається на неправильне, на його думку, стягнення судових витрат у вигляді оплати судового збору у сумі 640 грн, оскільки підлягає стягненню понесені судові витрати у вигляді оплати судового збору за дві вимоги немайнового характеру пропорційно розміру задоволених позовних вимог на загальну суму 704,80 грн. Також вказує, що представником відповідача не надано документів про оплату гонорару відповідачем, пов`язаного з наданням правової допомоги. 
В доповненнях до апеляційної скарги адвокат Статівка О.Є., який діє в інтересах ОСОБА_1 , вказує, що позивач та його представник не отримували від відповідача документів в обґрунтування витрат, понесених на правову допомогу. Договір про надання правової допомоги від 28 серпня 2019 року не містить умов, що адвокат Рисенко В.М. надає відповідачу ОСОБА_2 правову допомогу по даній справі. 
В апеляційній скарзі адвокат Рисенко В.М., який діє в інтересах ОСОБА_2 , просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити в частині задоволення позову нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. 
В обґрунтування скарги посилається на неправильність та неповноту дослідження доказів і встановлення обставин, суперечливості висновків суду щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного суду. Вказує, що докази, датовані жовтнем та груднем 2015 року, жодним чином не можуть підтверджувати порушення права власності позивача після 8 травня 2018 року. В матеріалах справи відсутні жодні інші докази, крім листів судового експерта, які не є доказом, які підтверджують, що відповідачем чиняться перешкоди у володінні та користуванні майном. Зазначає, що оскільки в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази на підтвердження факту існування перешкод у користуванні власником – позивачем своєю власністю, то оскаржуване рішення суду порушує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладенні в постановах Верховного Суду та ч.4 ст.263 ЦПК України. 
Крім того, не оскаржуючи додаткове рішення Київського районного суду м.Харкова від 23 вересня 2020 року, посилається на незгоду щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу. Вказує, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на правову допомогу, оскільки наданий детальний опис робіт, виконаних адвокатом, не міг бути підставою для стягнення витрат, тому що ці витрати не є фактичними і неминучими, а їх розмір не є обґрунтованим. 
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Статівка О.Є., який діє в інтересах ОСОБА_1 , просить апеляційну скаргу адвокат Рисенко В.М., який діє в інтересах позивача ОСОБА_2 , залишити без задоволення, рішення в частині задоволення вимог позову та зобов`язання не чинити перешкод у здійсненні права користування частини житлового будинку з надвірними залишити без змін, його апеляційну скаргу задовольнити, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовну вимогу шляхом встановлення безстрокового безоплатного земельного сервітуту, скасувати додаткове рішення і ухвалити нове, яким відмовити відповідачу у задоволенні заяви про стягнення з позивача понесених судових витрат на правову допомогу, стягнути з відповідача понесені судові витрати на загальну суму 30466 грн 80 коп. Вважає, що апеляційна скарга адвоката Рисенко В.М., який діє в інтересах ОСОБА_2 , є безпідставною, необґрунтованою, надуманою та такою, що не відповідає обставинам та матеріалам цивільної справи.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Рисенко В.М., який діє в інтересах ОСОБА_2 , просить апеляційну скаргу адвоката Статівка О.Є., який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення, рішення суду в частині відмови позивачу у задоволені позовних вимог про встановлення безстрокового безоплатного земельного сервітуту та в частині стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат по оплаті судового збору в розмірі 640 грн, додаткове рішення в частині стягнення понесених судових витрати на правову допомогу пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 8800 грн – залишити без змін. 
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 3 ст.3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 24 січня 1987 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про що складено актовий запис №30, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 13 лютого 2007 року повторно Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції (т.1 а.с.25). 

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 08 грудня 2010 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (т.1 а.с.30).

Згідно договору купівлі-продажу від 18 серпня 1999 року, в період шлюбу, ОСОБА_2 придбала недобудований житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.26).

Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю IV-XP №051066, земельна ділянка по АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_2 (т.1 а.с.27).

Згідно витягу про державну реєстрацію прав №32876355, Ѕ житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано за ОСОБА_1 за реєстраційним номером 35809915 на підставі рішення Київського районного суду м.Харкова від 14 жовтня 2011 року по справі №2018/2-21/11 та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 30 листопада 2011 року, про що складено запис №6328 в книзі 1 (т.1 а.с.31).

Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами вбачається наявність спору щодо поділу житлового будинку з надвірними будівлями, земельної ділянки по АДРЕСА_1 , що вирішувалися в судовому порядку, оскільки сторони добровільно не дійшли згоди про їх поділ.

З цим висновком суду першої інстанції погоджується і колегія судів, оскільки рішеннями по справі №640/3740/15-ц Київського районного суду м.Харкова від 12 січня 2018 року, постановою апеляційного суду Харківської області від 08 травня 2018 року та постановою Верховного Суду від 15 травня 2019 року (т.1 а.с.128-135, т.2 а.с.3-7), встановлено, що позивачу ОСОБА_1 належить 49/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , а відповідачу ОСОБА_2 належить 51/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами вказаного домоволодіння. 
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Статтею 41 Конституції України передбачено непорушність права приватної власності. Непорушність права власності полягає в його недоторканності, а водночас і в недоторканості самого майна власника. Всі особи мають утримуватися від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди. Не допускається також протиправне позбавлення права власності або обмеження в його здійсненні.

Відповідно до положень ст.ст.16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Положення ст.ст.15, 16, 386, 391 ЦК України гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому.

Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. 

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивачу ОСОБА_1 відповідачем чиняться перешкоди у володінні та користуванні майном, що належить йому на праві приватної власності.
Це підтверджується листами до відповідача ОСОБА_2 представника ОСОБА_1 – адвоката Статівка О.Є., із яких вбачається, що у ОСОБА_1 не має доступу до будинку по АДРЕСА_1 , він не має ключів, тому просить забезпечити прибуття експерта ОСОБА_3 та надати йому будинок для обстеження (т.1 а.с.36, 39). 

Ці листи спростовують доводи апеляційної скарги представника відповідача щодо доказів, які підтверджують, що відповідачем чиняться позивачу перешкоди у володінні та користуванні майном.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що право позивача ОСОБА_1 , як власника майна підлягає захисту, шляхом зобов`язання відповідача не чинити перешкод у здійсненні ним права користування належною йому на праві приватної власності частини житлового будинку з надвірними шляхом вільного доступу до належних йому приміщень.
Що стосується доводів апеляційної скарги представника позивача щодо встановлення безстрокового безоплатного земельного сервітуту у вигляді безперешкодного проходу та проїзду на транспортному засобі до належної йому частини домоволодіння, колегія судів відмічає наступне.
Власником земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , є відповідач ОСОБА_2 , що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю IV-XP №051066. Позивачу судом було відмовлено у визнанні права власності на цю земельну ділянку.

Частиною 1 статті 401 ЦК України встановлено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Частинами 1 та 2 статті 403 ЦК України встановлено, що сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.404 ЦК України, право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Статтею ст.98 Земельного Кодексу України та ч.4 ст.98 ЗК України передбачено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безплатне користування земельною ділянкою (ділянками). володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Як убачається із матеріалів справи, позивач не конкретизував, у який саме спосіб технічно можливо встановити земельний сервітут на земельній ділянці відповідача та не заявляв клопотань щодо проведення експертизи для з`ясування технічної можливості проходу та проїзду до належного відповідачу майна найменш обтяжливим способом для відповідача, всупереч тому, що встановлення сервітуту на всю земельну ділянку є способом найбільш обтяжливим для відповідача. 
Отже, судом першої інстанції правильно зроблений висновок щодо відмови у задоволенні позовних вимог про встановлення земельного сервітуту за недоведеністю, з чим і погоджується колегія суддів.
Щодо доводів апеляційних скарг про неправильне  стягнення судових витрат, судова колегія перевірила наведений судом першої інстанції розрахунок судових витрат і погоджується з ним, оскільки відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що ці витрати є співмірними з обсягом наданих адвокатами послуг та виконаних робіт, часом, витраченим адвокатами на виконання відповідних робіт, а також пропорційно до задоволених позовних вимог. 

Відповідачем додаткове рішення не оскаржувалось. Позивача доводи щодо стягнення судових витрат в сумі 30480 грн не узгоджуються з умовами договору про надання правової допомоги, в якому передбачено розмір винагороди адвоката 5000 грн. та вимогами уточненої позовної заяви в якій позивач просив стягнути судові витрати в сумі 5000 грн.

Стосовно повноважень представника відповідача, то матеріали справи містять документи, що підтверджують повноваження представника відповідача, відповідно до ст.62 ЦПК України, а саме ордер на участь у справі адвоката Рисенко В.М. (т.2 а.с.211).
Інші доводи апеляційних скарг не мають правового значення для вирішення спору по суті та розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції повно і всебічно встановив обставини справи і дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення без змін.
Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в: 
Апеляційні скарги адвоката Статівка Олександра Євгеновича, який діє в інтересах  ОСОБА_1 ,  адвоката Рисенко  Володимира Миколайовича,  який діє  в інтересах  ОСОБА_2  – залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м.Харкова від 10 вересня 2020 року та додаткове рішення Київського районного суду м.Харкова від 23 вересня 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення, і протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду на підставі ст.389 Цивільного Процесуального Кодексу України.
Головуючий                                                                                 С.С.Кругова
Судді Н.П.Пилипчук
О.Ю.Тичкова
повний текст постанови складено 4 лютого 2021 року