УХВАЛА

16 березня 2021 року 
Київ
справа №9901/37/21
адміністративне провадження №П/9901/37/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Губської О.А.,
суддів: Білак М.В., Калашнікової О.В., Мацедонської В.Е., Радишевської О.Р.,  
перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Держави України в особі Верховної Ради України про визнання дій протиправними, зобов?язання вчинити певні дії,
в с т а н о в и в :
19 лютого 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду, як до суду першої інстанції, позовну заяву, в якій просить:
- визнати в Державі Україні безправ`я і беззаконня, злочин проти людяності - геноцид;
- визнати дії відповідача протиправними, повну бездіяльність і безвідповідальність, яка породила безправ`я і беззаконня, повалення конституційного ладу і правового режиму в Україні та повного знищення основоположних засад верховенства права проголошеного Конституцією України та діючими законами відповідно до норм міжнародного права;
- визнати страховий ядерний середньомісячний заробіток, офіційно визначений, та Актом перевірки визнаний відповідно до Наказу від 26 квітня 1986 року Держави СРСР «На виконання спецзавдання Уряду - КМСРСР» в розмірі 3652 рублі СРСР = до 5189 дол. США по курсу Держбанку СРСР на 1986 рік, не зворотнім;
-    зобов`язати Україну забезпечити гарантоване абсолютне страхове ядерне довічне державне право згідно з конституційними та високими договірними сторонами на основну державну пенсію виключно з фактичного середньомісячного заробітку 1986 року 3652 рублі СРСР = до 5189 до. США, виключно у % від втрати працездатності, встановлених радіологічною МСЕК, без будь-яких обмежень з 04.03.1991 - дня встановлення інвалідності по довічно. 
- зобов`язати Україну відновити конституційне право на виплату додаткової пенсії згідно з вимогами ст.13, 49, 50, 53, 67, 71 Закону України №796-12 виключно в розмірі 100% мінімальної пенсії за віком, без будь-яких обмежень;
- зобов`язати Державу Україну здійснити повний перерахунок законом визначених та гарантованих пенсій з 04.03.1991, без будь-яких обмежень права;
- зобов`язати Україну гроші середньомісячного заробітку 1986 року 3632 рублі СРСР = до 5189 дол. США вільно перевести у спеціальні права запозичення, встановлені Міжнародним валютним фондом за курсом, встановленим Нацбанком України, на день сплати;
- зобов`язати Україну на суму боргу невиплачених пенсій з вини держави по щоквартально з 04.03.1991 нарахувати 3% річних за грошовим зобов`язанням згідно зі ст.625 ЦК України та на загальну суму боргу пеню, що визначається з розрахунку 120% річних від облікової ставки Нацбанку України відповідно до ст. 107 Закону №3668-VI від 08.07.2011 та рішень ЄСПЛ - джерел права щодо України;
- виплату боргу невиплачених сум пенсій грошового права власності виплатити в строк до одного місяця та поставити на контроль виконання; у разі невиконання рішення суду у вказаний строк з дня наступного по щоденно на загальну відновлену суму грошового боргу нарахувати пеню в розмірі 120% річних облікової ставки Нацбанку України та 3 % річних до Дня повного розрахунку;
- перевірити на відповідність Конституції та Закону України №796-12 від 28.02.1991 всі нормативно-правові законодавчі акти, в тому числі Постанову Кабінету Міністрів України №1210 від 23.11.2011 та визнати незаконними та скасувати в повному обсязі відповідно до ч. 4, 5, 16, 21 ЦК України: ст. 8, 22, 75, 92 Конституції України; Постанови Пленуму ВСУ №9 від 01.11.96, №8 ч. 18-19 від 13.06.2007, №14 від 18.12.2009 та рішень КС України з 2007 року, які не застосовує і не виконує держава по сьогодні, рішень ЄСПЛ - джерел права згідно з вимогами ст. 17 Закону України №3477-VI від 23.02.2006.
Ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2021 року відмовлено ОСОБА_1 у частині позовних вимог, що стосуються перевірки на відповідність Конституції та Закону України №796-12 від 28.02.1991 всіх нормативно-правових законодавчих актів, в тому числі Постанову Кабінету Міністрів України №1210 від 23.11.2011 та визнання незаконними та скасування в повному обсязі відповідно до ч. 4, 5, 16, 21 ЦК України: ст. 8, 22, 75, 92 Конституції України; Постанови Пленуму ВСУ №9 від 01.11.96, №8 ч. 18-19 від 13.06.2007, №14 від 18.12.2009 та рішень КС України з 2007 року, які не застосовує і не виконує держава по сьогодні, рішень ЄСПЛ - джерел права згідно з вимогами ст. 17 Закону України №3477-VI від 23.02.2006. 
В іншій частині позовну заяву залишено без руху з підстав невідповідності змісту позовних вимог положенням статті 266 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), з огляду на те, що у позовній заяві необхідно було чітко та конкретно сформулювати зміст позовних вимог окремо до Верховної Ради України, вказати, які конкретно дії чи бездіяльності, на його думку, є протиправними і не наведено обґрунтувань їх протиправності,          позовні вимоги визначені у спосіб, що унеможливлює встановлення їх конкретного змісту та визначення способу відновлення права, за захистом якого звернувся позивач; зазначити в чому полягає порушення його особистих прав, свобод та інтересів з боку Верховної Ради України в межах її повноважень із правовим обґрунтуванням позовних вимог у цій частині, обґрунтувати кожну зі своїх позовних вимог; надати власне письмове підтвердження про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.
Позивачу надано строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення вказаних недоліків шляхом складання та подання нової позовної заяви за кількістю учасників справи.
Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (№0102931133820) копія ухвали Верховного Суду від 23 лютого 2021 року отримана позивачем 01 березня 2021 року.
05 березня 2021 року на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 23 лютого 2021 року ОСОБА_1 подав уточнення позовної заяви, у якому посилається, зокрема, на загальні норми Конституції України, положення Цивільного Кодексу України,  Загальну декларацію прав людини, зазначає про незворотність права на виплату основної страхової-ядерної, довічної державної пенсії виключно із фактичного базового офіційного страхового-ядерного середньомісячного заробітку 1986 року, про порушення Верховною Радою України норм діючого законодавства в частині контролю за діяльністю Кабінету Міністрів України, схвалення Верховною Радою України програм діяльності Кабінету Міністрів України, які суперечать вимогам законодавства.
Крім того, ОСОБА_1 наводить обґрунтування вимоги щодо перевірки на відповідність Конституції України усіх нормативно-правових законодавчих актів. Проте, Суд зауважує, що ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2021 року позивачу було відмовлено у відкритті провадження у цій частині позовних вимог, а тому такі обґрунтування Судом до уваги не беруться. 
Вирішуючи питання про відкриття провадження, Верховний Суд дійшов такого висновку.
Залишаючи без руху позовну заяву, Судом зазначено, що   позовна заява не містить доводів щодо протиправності дій чи бездіяльності Верховної Ради України під час здійснення нею законодавчої діяльності щодо позивача та відсутні в позові посилання на відповідні дії, в межах наданих Верховному Суду повноважень.
Крім того позовна заява ОСОБА_1 не містила вказівки на те, в чому полягає порушення його особистих прав, свобод та інтересів з боку Верховної Ради України в межах її повноважень, а також було відсутнє правове обґрунтування позовних вимог у цій частині, що не узгоджується зі змістом позовних вимог і повноваженнями суду, наведеними в частині першій статті 5 і частині четвертій статті 266 КАС України. 
Водночас, у поданій уточненій позовній заяві ОСОБА_1 знову не сформулював та не конкретизував зміст позовних вимог відповідно до статті 266 КАС України, не зазначив, які конкретно правовідносини виникли між ним і Верховною Радою України, в межах яких необхідно поновити його порушені права, свободи чи інтереси, тобто зміст заявлених вимог та їх обґрунтування дають підстави для висновку, що позивач фактично вважає протиправними дії як законодавчої (Верховної Ради України), так і виконавчої влади України (Кабінету Міністрів України), які стосуються звуження його соціальних прав, порушення норм соціальних законів, норм міжнародного права, які можна усунути шляхом визнання їх незаконними, з подальшим скасуванням та із забезпеченням конституційних гарантій на справедливий суд. 
Разом з цим, Суд зауважує, що адміністративний позов завжди має індивідуальний характер і спрямований на захист конкретних прав, свобод чи інтересів особи в її правовідносинах з певним суб`єктом владних повноважень.
Відтак, позовна заява має містити конкретизовані відомості про суб`єкта владних повноважень (Верховної Ради України), який порушив права позивача ОСОБА_1 , вказувати на    право, що підлягає захисту та яке порушив відповідач, конкретні обставини чи факти, з якими позивач пов`язує порушення свого права та які утворюють привід для звернення до суду, а також містити такі ж конкретні вимоги до відповідача, які суд має застосувати з метою захисту порушеного права.
Водночас, уточнення, які надіслані ОСОБА_1 на усунення недоліків позовної заяви, не відповідають наведеним вище критеріям, позивачем вдруге викладено загальні обставини та абстрактні міркування з приводу загальних порушень відповідачем норм Конституції України, положень діючого законодавства щодо питань, які стосуються страхового ядерного права. 
Крім того, в ухвалі Верховного Суду від 23 лютого 2021 року зазначено, що більша частина позовних вимог заявлені до Держави України без визначення будь-якого конкретного органу державної влади, які Верховним Судом як судом першої інстанції не розглядаються, тому у позові ОСОБА_1 необхідно було чітко та конкретно сформулювати зміст позовних вимог окремо до Верховної Ради України, вказати, які постанови, дії чи бездіяльність законодавчого органу є протиправними і навести обґрунтування їх протиправності, а також зазначити, які конкретно дії в межах наданих суду повноважень необхідно вчинити для відновлення порушених прав позивача.
Натомість, вимоги ухвали Верховного Суду від 23 лютого 2021 року у цій частині також не виконані. 
Відповідно до пункту першого частини четвертої    статті 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
Таким чином, оскільки в уточненій позовній заяві ОСОБА_1 , зокрема, не сформулював зміст позовних вимог відповідно до статті 266 КАС України та окремо до Верховної Ради України, не вказав, які конкретно дії чи бездіяльності, на його думку, є протиправними і не навів обґрунтувань їх протиправності, не зазначив в чому полягає порушення його особистих прав, свобод та інтересів з боку Верховної Ради України в межах її повноважень із правовим обґрунтуванням позовних вимог у цій частині, Верховний Суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає поверненню на підставі пункту 1 частини четвертої       статті 169 КАС України.
Крім того, позивач, всупереч пункту 11 частини п`ятої статті 160 КАС України, не зазначив власного письмового підтвердження про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, що також свідчить про невиконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху.
Отже, оскільки ОСОБА_1    не виконав вимог ухвали Верховного Суду від 23 лютого 2021 року, позовна заява підлягає поверненню.          
На підставі викладеного та керуючись статтями 22, 160, 169, 243, 248, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд, -
у х в а л и в :
Позовну заяву ОСОБА_1 до Держави України в особі Верховної Ради України про визнання дій протиправними, зобов?язання вчинити певні дії повернути позивачу.
Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, установленому законом.
Ухвала суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 256 КАС України, та може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.
Суддя-доповідач 	О. А. Губська	
Судді           	М. В. Білак	
 	О. В. Калашнікова  В. Е. Мацедонська  О. Р. Радишевська