ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2021 р.	Справа № 520/8294/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бегунца А.О.,
Суддів: Рєзнікової С.С. ,  Мельнікової Л.В. ,
за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача Марцонь Д.Г., 
перекладача Сиса Я.С.
представника відповідача та третьої особи Вишневського О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.11.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Бабаєв А.І., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 25.11.20 року по справі № 520/8294/2020
за позовом                       ОСОБА_2  
до                      Державної міграційної служби України,      третя особа                       Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області 
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_2 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач), третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просив суд: 
- визнати протиправним та скасувати Рішення Державної міграційної служби України від 15 червня 2020 року №218-20;
- зобов`язати Державну міграційну службу України (код ЄДРПОУ 37508470, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9) повторно розглянути заяву громадянина ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішення Державної міграційної служби України від 15 червня 2020 року №218-20, на думку позивача, підлягає скасуванню.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2020 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не з`ясування всіх обставин у справі, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд скасувати рішення та прийняти нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.
Зокрема, апелянт посилався на те, що судом першої інстанції оскаржуване рішення винесено на основі недопустимих доказів, долучених з грубим порушенням процесуального порядку, встановленого КАС України. Зокрема, апелянт посилається на порушення норм процесуального права, що полягало у долученні до матеріалів справи особової справи позивача №2019 КН 0112, оскільки клопотання про долучення до матеріалів справи копії особової справи позивача подано з порушенням процесуальних строків. Також, зазначає, що відповідно до п.5 с.5 ст.243 КАС України ухвала про витребування особової справи позивача не може бути викладена протокольно, а має бути викладена окремим документом.
Крім того, зазначає, що позиція суду першої інстанції про те, що причиною звернення ОСОБА_3 до міграційної служби із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не є потреба в захисті, а позивач звернувся із вказаною заявою для вирішення питання навчання, відкриття банківського рахунку і роботи є необґрунтованою та не підтверджується наявними у справі доказами.
Також, вказує на суттєве порушення права позивача на правничу допомогу, оскільки в судовому засіданні суду першої інстанції було встановлено, що жодна посадова особа відповідача ніколи не роз`яснювала позивачу право на правову допомогу та не надавала можливості скористатись цим правом. 
Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що твердження позивача про його можливе переслідування в країні походження, не містить жодного об`єктивного та документального підтвердження з його боку, а розглядається тільки як можливість продовжити навчання в Україні, про що він також повідомив у своїй заяві. Тобто, немає жодних підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Таким чином відповідачем встановлено, що серед фактів, повідомлених заявником, немає підстав для визнання його біженцем у відповідності до умов, передбачених п. 1 ч. 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”.
Позивач надав заперечення на відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що твердження відповідача не відповідають обставинам справи та є необгрунтованими, а загроза життю ОСОБА_3 носить цілком реальний характер через внутрішньо племінні конфлікти, які є поширеними на заході Африки.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції 03.03.2021 позивач, його представник та представник відповідача підтримали свої правові позиції по справі.
Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, його представника та представника відповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 20.08.2019 року громадянин Республіки Гана ОСОБА_2 звернувся з заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління Державної Міграційної служби України в Харківській області, аргументуючи своє звернення тим, що заявнику загрожує небезпека в разі повернення до країни походження.
Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Гана ОСОБА_2 .
Державною міграційною службою України прийнято рішення №218-20 від 15.06.2020 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Республіки Гана ОСОБА_2 .
Відмову вмотивовано відсутністю умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”.
Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області складено повідомлення №65 від 22.06.2020 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення Державної міграційної служби України №218-20 від 15.06.2020 року.
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що причини, які позивач зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”, Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом 1967 року.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі по тексту - Закон № 3671-VI).
Згідно з п. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Положеннями ч. 5 ст. 5 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Частинами 1, 7 ст. 7 Закону № 3671-VI визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття "біженець" включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:
1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;
2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;
3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;
4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.
То ж, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.
Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).
Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця   Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.
Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.
Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження.
Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Колегія суддів зауважує, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄС 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.
Приписами п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:
- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;
- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;
- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;
- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно з частиною шостою статті 8 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту” рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його   біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Матеріалами справи підтверджено, що станом на час подання 20.08.2019 заяви-анкети до ГУ ДМС в Харківській області позивач перебував на території України, відносно нього складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МХК 126362 від 14.08.2019 та притягнуто до адміністративної відповідальності постановою про накладення адміністративного стягнення ПН МХК 126362 від 14.08.2019.
В ході розгляду справи, протокольною ухвалою суду першої інстанції долучено відзив на позовну заяву та повернуто відповідачу особову справу іншої особи, а не позивача. В подальшому, протокольною ухвалою суду першої інстанції у відповідача витребувано копію особової справи позивача. Також, протокольною ухвалою суду суду першої інстанції долучено до матеріалів даної справи особову справу позивача №2019 КН 0112.
Так, особова справа позивача №2019 КН 0112 зокрема містить заяву-анкету позивача від 20.08.2019 року та протоколи співбесіди.
На співбесіді заявник на питання: “З якої підстави Ви подали документи на отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту”, зазначив: “...У мене дідусь ОСОБА_5 , був королем в селі в Гуму-Акрама (батько мого тата). Він помер, і треба було призначити нового короля. І тепер як би сімейні війни йдуть за місце короля. Один після призначення теж помер, це був син брата мого батька - ОСОБА_6 . Потім прийшов Акона - кузен. У нас велика родина. Зараз нікого немає. Зараз можуть взяти на престол будь-якого, і мене в теж...”.
Також, під час співбесіди заявник на питання: “...Так зараз можуть взяти будь-якого, не саме Вас?”, зазначив – “Так можуть зараз будь-кого. У нас велика сім`я, і просто сім`я може вирішити, що кожен може стати королем”. На питання – “Ваша сім`я вирішила, що Ви станете королем?” заявник зазначив – “Ні, такого рішення не було. Сім`я велика, і ніхто не слухає іншого”. На питання – “Так Ви боїтеся, що станете королем?” заявник зазначив – “Я не знаю ситуацію, яка зараз там. Так як люди часто вмирають, можуть просто прийти і сказати, що я повинен бути королем, а раптом і я теж помру...”.
Тобто, з вищесказаного заявником у ході співбесіди випливає, що заявника ніхто не змушує стати королем. При цьому, немає підстав вважати, що позивач буде задіяний в сімейній боротьбі.
Отже, зазначене побоювання ОСОБА_2 в заяві-анкеті не є неминучою загрозою життю та безпеці у разі повернення позивача до Республіки Гана.
Крім того, в судовому засіданні суду першої інстанції було допитано свідків, свідчення яких зводилось до викладу інформації щодо обставин, які зазначені вище позивачем, отриманої від третіх осіб, а не інформації, що була сприйнята свідками особисто.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що пояснення свідків не можуть свідчити про те, що існує реальна загроза життю та безпеці позивача у разі повернення до Республіки Гана.
Доказів на підтвердження доводів позивача щодо належності останнього до королівської сім`ї ані під час проведення співбесід у Головному управлінні Державної міграційної служби України в Харківській області, ані під час слухання справи у суді першої та апеляційної інстанції не надано.
Також, під час співбесіди заявник на питання – “Чи доводилося вам бути причетною до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, яке було пов`язане з вашою національністю, політичною діяльністю або релігійною приналежністю в Республіці Гана?” зазначив – “Ні, такого ніколи не було. І до жодної партії не належу...”.
Крім того, у ході співбесіди заявник на питання - “...Чи є ще причини, за якими Ви звернулися за статусом?” зазначив, що – “Ще була ситуація, коли я навчався в університеті в Україні, мене відрахували, і забрали документи, тому я і звернувся сюди щоб отримати документи, і відновитися на навчанні, і закінчити її щоб отримати диплом”.
При цьому, заявником на співбесіді вказано – “Зараз я нічого не можу зробити в Україні, навіть відкрити банківський рахунок, і знайти нормальну роботу, при призначенні інтерв`ю на роботу і мені нема чого показати, тому я прошу розглянути мою заяву щоб отримати вже нормальні документи, і вирішувати свої питання, такі як: навчання, банківський рахунок і робота. Якщо я знайду роботу, я зможу накопичити грошей і заплатити за навчання...”. 
Позивач у ході співбесіди вказав “...Так. Я зараз навчаюсь на останньому курсі. Тільки я отримав від Вас довідку по заяві за захистом, я зміг повернутися на навчання і тепер я закриваю останній рік навчання...”.
За таких обставин, причиною звернення ОСОБА_2 до міграційної служби із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не є потреба в захисті, а фактично позивач звернувся із вказаною заявою для вирішення питання навчання, відкриття банківського рахунку і роботи.
Враховуючи наведені норми діючого законодавства, наведені позивачем обставини та вказані ДМС України факти про країну походження позивача, суд не знаходить підстав,  які б свідчили про можливість позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23.01.2019 року по справі № 826/4078/16.  
Відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджуючись із висновками суду першої інстанції, зазначає, що спірне рішення Державної міграційної служби України від 15 червня 2020 року №218-20 є обґрунтованим, оскільки аналіз матеріалів особової справи, з точки зору оцінки тверджень позивача, в контексті ситуації в країні його громадянської належності, дозволяє зробити висновок, що позивачем не доведено неможливість повернення до країни громадянської належності через об`єктивні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". 
Також позивачем в апеляційній скарзі зазначалося, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що полягало у долученні до матеріалів справи особової справи позивача №2019 КН 0112, оскільки клопотання про долучення до матеріалів справи копії особової справи позивача подано з порушенням процесуальних строків. Також, зазначалося, що відповідно до п.5 с.5 ст.243 КАС України ухвала про витребування особової справи позивача не може бути викладена протокольно, а має бути викладена окремим документом. Суд апеляційної інстанції зазначає, що таке порушення судом першої інстанції норм процесуального права не вплинуло на правильність прийнятого рішення за наслідками розгляду позовної заяви. 
Згідно частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач, приймаючи рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Республіки Гана ОСОБА_2 , діяв в межах повноважень, на підставі та у спосіб, що передбачені Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту", з дотриманням вимог ч.2 ст.2 КАС України.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. 
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст. ст. 243, 250, 310, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.11.2020 року по справі № 520/8294/2020 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	А.О. Бегунц	
Судді	(підпис)  (підпис) 	С.С. Рєзнікова    Л.В. Мельнікова   	
Повний текст постанови складено  12.03.2021 року