ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/21377/20                                                 Суддя (судді) першої інстанції: Бояринцева М.А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 лютого 2021 року                                                                          м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого - судді            Ключковича В.Ю.,
суддів          Грибан І.О.,                 
                                                                                                            Беспалова О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2020 року (прийняте за наслідком розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суддя Бояринцева М.А.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, - 

                                                   В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві, в якому просив:
- визнати неправомірними дії Центрального міжрегіонального управління Міністерства   юстиції (м. Київ) в особі Бялого М.Г. щодо виконання виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва № 640/9832/19 від 18.02.2020 щодо зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити з 01 січня 2018 року перерахунок пенсії ОСОБА_1 відповідно до статті 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", у порядку і розмірах визначених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року №103 "Про перерахунок пенсії особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб", виходячи з відсоткового значення розміру пенсії 82 % сум грошового забезпечення, та здійснити виплату з урахуванням виплачених сум;
- визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)  Бялого М.Г. про закінчення виконавчого провадження від 25.08.2020 ВП №61359288;
- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) поновити виконавче провадження за виконавчим листом Окружного адміністративного суду міста Києва № 640/9832/19 від 18.02.2020.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, з підстав порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати повністю рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.12.2020 та ухвалити нове рішення, яким визнати неправомірними дії Центрального межрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) в особі Бялого М.Г. щодо виконання виконавчого листа Окружного адміністративного суду м.Києва № 640/9832/19 від 18.02.2020 на користь позивача ОСОБА_1 щодо: - зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити з 01.01.2018 року перерахунок пенсії ОСОБА_1 відповідно до ст. 63 Закону України від 09.04.1992 року № 2262-Х11 «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі-Закон № 2262) у порядку і розмірах, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 року №103 «Про перерахунок пенсії особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (далі-Постанова № 103), виходячи з відсоткового значення розміру пенсії 82 відс. сум грошового забезпечення, та здійснити виплату з урахуванням виплачених сум; визнати неправомірною та скасувати постанову Центрального межрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про закінчення виконавчого провадження від 25.08.2020 ВП№ 61359288 (державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м.Києві Центрального межрегіонального управління Міністерства юстиції(м.Київ) Бялий М.Г.); зобов`язати Центральне межрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Київ) поновити виконавче провадження за виконавчим листом Окружного адміністративного суду м.Києва № 640/9832/19 від 18.02.2020; застосувати до боржника заходи, передбачені Законами України «Про виконавче провадження», «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».
В апеляційній скарзі позивач вказує, що державний виконавець Бялий М.Г. не вчинив дії, передбачені ст.10 Закону України «Про виконавче провадження», маючи можливість виконати рішення без участі боржника, та закінчив в порушення вимог ч.3 статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження.
Від відповідача відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Сторони у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бялого М.Г. від 25.08.2020 закінчено виконавче провадження №61359288 по примусовому виконанню виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва № 640/9832/19 від 18.02.2020 про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити з 01 січня 2018 року перерахунок пенсії ОСОБА_1 відповідно до статті 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", у порядку і розмірах визначених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року №103 "Про перерахунок пенсії особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим особам", виходячи з відсоткового значення розміру пенсії 82% сум грошового забезпечення, та здійснити виплату з урахуванням виплачених сум.
Вказана постанова прийнята на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» та з огляду на те, що державним виконавцем вчинено всі дії передбачені діючим законодавством для виконання рішення суду за яким боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.
У постанові зазначено, що державним виконавцем 26.02.2020 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого документа. В зв`язку з невиконанням боржником рішення суду, керуючись статтями 63,75 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем 05.05.2020 винесено постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 5100 грн. Одночасно, у відповідності до вимог Закону, державним виконавцем повторно надано боржнику десятиденний строк на виконання рішення суду. В подальшому, в зв`язку з невиконанням Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві судового рішення, державним виконавцем 25.08.2020, керуючись статтями 63,75 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про накладення на боржника штрафу у подвійному розмірі. Керуючись статтею 382 Кримінального кодексу України, статтями 63,75 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем 25.08.2020 на адресу Шевченківського управління поліції ГУНП України у м. Києві направлено повідомлення про вчинення посадовими особами Головного управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві кримінального правопорушення.
Вважаючи неправомірними дії Центрального міжрегіонального управління Міністерства   юстиції (м. Київ) в особі Бялого М.Г. щодо виконання виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва № 640/9832/19 від 18.02.2020 та неправомірною постанову про закінчення виконавчого провадження від 25.08.2020 ВП №61359288, Бялий М.Г. звернувся до суду з даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем вжито допустимих заходів із примусового виконання рішення: перевірено виконання рішення боржником, накладено штрафи, а також надіслано до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, а враховуючи те, що в рамках виконавчого провадження державний виконавець наділений компетенцією виключно на накладення на боржника штрафів та складення повідомлення до правоохоронного органу про невиконання рішення суду, то відсутня у відповідача альтернативна поведінка, окрім як прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження.   
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 ст. 287 КАС України визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII від 02 червня 2016 року, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Стаття 2 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Згідно статті 3 наведеного Закону примусове виконання рішень здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Так, підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи, зокрема виконавчі листи, що видаються судами.
Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Згідно частини 1 статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Статтею 39 Закону України «Про виконавче провадження» передбачені підстави закінчення виконавчого провадження.
Так, відповідно до пункту 11 частини 1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII від 02 червня 2016 року, виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.
Відповідно до статті 63 зазначеного Закону, за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Згідно статті 76 Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII від 02 червня 2016 року, за невиконання законних вимог виконавця, порушення вимог цього Закону, у тому числі за несвоєчасне подання або неподання звітів про відрахування із заробітної плати та інших доходів боржника, неподання або подання неправдивих відомостей про доходи і майновий стан боржника, ненадання боржником на вимогу виконавця декларації чи зазначення у декларації неправдивих відомостей або неповідомлення про зміну таких відомостей, неповідомлення боржником про зміну місця проживання (перебування) чи місцезнаходження або місця роботи (отримання доходів), а також за неявку без поважних причин за викликом виконавця, винні особи несуть відповідальність відповідно до закону. За наявності ознак кримінального правопорушення в діях особи, яка умисно перешкоджає виконанню рішення чи в інший спосіб порушує вимоги закону про виконавче провадження, виконавець складає акт про порушення і звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
Вирішуючи питання щодо правомірності спірної постанови державного виконавця, колегія суддів виходить із такого.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №640/9832/19 від 18.02.2020 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити з 01 січня 2018 року перерахунок пенсії ОСОБА_1 відповідно до статті 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", у порядку і розмірах визначених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року №103 "Про перерахунок пенсії особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим особам", виходячи з відсоткового значення розміру пенсії 82% сум грошового забезпечення, та здійснити виплату з урахуванням виплачених сум.
На виконання вказаного рішення Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві здійснено перерахунок пенсії ОСОБА_1 та здійснено нарахування коштів, що не заперечується позивачем, однак, кошти за період з 05.02.2020 (дата набрання законної сили Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №640/9832/19 від 18.02.2020) по 30.06.2020. у сумі 8016, 58 виплачені позивачу, а різниця пенсії за період з 01.01.2018 по 04.02.2020, що складає 26608, 22 грн., як зазначає у своєму листі від 24.06.2020 №13248-15273/Л-02/8-2600/20 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, буде виплачено згідно із Порядком погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №649 від 22.08.2018.
Колегія суддів звертає увагу, що окрім перерахунку пенсії ОСОБА_1 на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №640/9832/19 від 18.02.2020  Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві мало здійснити ще виплату таких коштів, проте, відомостей про виконання судового рішення у цій частині ні Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві, ні Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Київ) не надано.
Тобто, наразі рішення Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №640/9832/19 від 18.02.2020 Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві не виконано повністю.
Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно ст. 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої статті 18 Закону № 1404-VIII).
Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону. Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом (пункт 1 частини третьої, частина четверта статті 18 Закону № 1404-VIII).
Враховуючи те, що завданням виконавчого провадження є, зокрема, примусове виконання рішень суду у разі невиконання їх у добровільному порядку, аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що під час примусового виконання судового рішення, що набрало законної сили і є обов`язковим до виконання на всій території України, державний виконавець зобов`язаний вжити усіх заходів примусового характеру, у тому числі застосувати засоби впливу на боржника. Такі повноваження надані йому саме з метою забезпечення безумовного виконання судового рішення, а застосування заходів відповідальності за невиконання вимог державного виконавця, не звільняє боржника від виконання основного зобов`язання - виконати вимоги виконавчого документа.
Так, нормами Закону № 1404-VIII передбачено послідовність дій державного виконавця у процедурі примусового виконання виконавчого документа. 
Водночас, лише дотримання державним виконавцем процедури послідовності таких дій не достатньо для винесення органом ДВС постанови про закінчення виконавчого провадження за пунктом 11 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII у разі невиконання судового рішення боржником, оскільки це суперечить принципу ефективності у процедурі виконавчого провадження. 
Це означає, що державний виконавець зобов`язаний довести, що під час чергової перевірки боржника на предмет виконання ним виконавчого документа, він максимально вжив усіх заходів примусового характеру, оскільки виконавче провадження не може бути закінчене лише з підстав дотримання державним виконавцем черговості дій у процедурі примусового виконання судового рішення, визначеної Законом № 1404-VIII.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що матеріали справи не містять доказів того, що держаний виконавець в межах виконавчого провадження ВП №61359288 вчинив всі можливі дії щодо забезпечення виконання виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва № 640/9832/19 від 18.02.2020, з`ясування обставин щодо підстав невиконання такого виконавчого листа, також, матеріали справи не містять доказів неможливості проведення виплати перерахованої пенсії боржником позивачу (стягувачу), при цьому, суд зауважує, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 липня 2020 року у справі № 640/5248/19 визнано протиправними та нечинними пункти 1 та 2 постанови Кабінету Міністрів України від 22   серпня 2018 року №649 «Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду», на яку посилається Головне управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві у листі від 24.06.2020 №13248-15273/Л-02/8-2600/20, а боржником не надано доказів, що такий звертався до Пенсійного фонду України щодо виділення необхідних коштів на виплату перерахованої пенсії ОСОБА_1 у випадку їх відсутності на рахунках боржника.
Вичерпний перелік обставин, за яких виконавче провадження закінчується з підстав, що не пов`язані з досягненням мети виконавчого провадження - фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, визначений Законом № 1404-VIII.  Тому, аналіз положень пункту 11 частини першої статті 39 у системному зв`язку з частиною третьою статті 63 Закону № 1404-VIII дає підстави для висновку, що, якщо після вжиття державним виконавцем усіх заходів примусового виконання рішення боржник відмовляється виконувати рішення, а виконати його без участі боржника неможливо, державний виконавець звертається до правоохоронних органів із повідомленням про злочин, після чого закінчує виконавче провадження. Водночас, невиконання боржником рішення після накладення на нього штрафу не може свідчити про вичерпання заходів примусового виконання рішення й не свідчить про неможливість його виконання.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що накладення на боржника повторного штрафу та звернення до правоохоронних органів із поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності визначено наслідком повторного невиконання боржником без поважних причин рішення суду, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії. Однак, звернення з таким повідомленням до правоохоронних органів не свідчить про те, що державним виконавцем ужито всіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановлено неможливість його виконання.
Направлення повідомлення про притягнення до кримінальної відповідальності боржника,  не є останньою дією після вчинення державним виконавцем усіх можливих дій із виконання рішення суду, після якої державний виконавець повинен винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а свідчить лише про вжиття ним передбачених Законом заходів щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду.
Здійснюючи примусове виконання судових рішень державний виконавець має право здійснювати інші заходи примусового характеру після внесення відповідного подання, і не може вийти за межі наданих йому повноважень та діяти лише в спосіб, установлений Законом, оскільки сам факт направлення подання до правоохоронних органів не є підставою для закінчення виконавчого провадження.
Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства України.
Міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Отже, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства України відповідно до положень статті 9 Конституції України.
За змістом статті 32 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (надалі - Конвенція) людини питання тлумачення і застосування Конвенції належить до виключної компетенції Європейського суду, який діє відповідно до Конвенції, тобто рішення Європейського суду є невід`ємною частиною Конвенції як практика її застосування і тлумачення.
Предметом регулювання Конвенції є захист основних прав і свобод особи, що передбачає пряму дію норм Конвенції.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.
У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.
Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.
ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.
Також ЄСПЛ констатував, що невиконання рішення є втручанням у право особи на мирне володіння майном, викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Протоколу № 1 Конвенції (справи «Войтенко проти України», «Горнсбі проти Греції»).
Крім того, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у разі, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс («Піалопулос та інші проти Греції», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Горнсбі проти Греції»).
У справах «Шмалько проти України», «Іммобільяре Саффі проти Італії» ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Державні органи не можуть посилатися і на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань (Рішення у справа «Сук проти України» та інші).
Відповідно до рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів № 13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень», у державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх «ex-officio». Сама думка, що державний орган може відмовитися від виконання рішення суду, підриває концепцію примата права. Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу.
Відтак, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, складовою права на справедливий суд.
На підставі аналізу встановлених фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №640/9832/19 від 18.02.2020 залишається і досі невиконаним.
Своєю чергою, постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження винесена передчасно й за відсутності доказів, які би підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання.
При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що відповідно до ч.1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. А оскільки державним виконавцем надіслано виконавчий лист до Окружного адміністративного суду міста Києва, а підстав для того, щоб розпочати знову таке виконавче провадження Закон України «Про виконавче провадження» не передбачає, вказане свідчить, що в такому випадку, нівелюється право ОСОБА_1 на судовий захист, адже рішення зобов`язального характеру, ухвалене на його користь фактично залишається не виконаним, а державою не забезпечено виконання взятих на себе обов`язків щодо виконання такого рішення.
Отже, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції  щодо правомірності спірної постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження та вважає, що постанова державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)  Бялого М.Г. про закінчення виконавчого провадження від 25.08.2020 ВП №61359288 підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині - задоволенню.
Щодо іншої частини позовних вимог колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Статтею 8 Загальної декларації прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.
Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина друга статті 2 КАС України).
Наука адміністративного права визначає способи захисту порушених прав (свобод, інтересів) як передбачені законом дії, що безпосередньо спрямовані на захист права (свободи, інтересу). Такі дії є завершальними актами захисту у виді матеріально-правових або юрисдикційних дій щодо усунення перешкод на шляху здійснення суб`єктами своїх прав або припинення правопорушень, відновлення становища, яке існувало до порушення. Саме застосування конкретного способу захисту порушеного чи запереченого права (свободи, інтересу) і є результатом діяльності щодо їх захисту.
Відтак, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права (свободи, інтересу), бути адекватним наявним обставинам.
Між тим, у контексті обставин цієї справи, колегія суддів констатує, що позивач, обравши такий спосіб захисту порушених прав на примусове виконання судових рішень, як визнання неправомірними дій Центрального міжрегіонального управління Міністерства   юстиції (м. Київ) в особі Бялого М.Г. щодо виконання виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва № 640/9832/19 від 18.02.2020, обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, адже задоволення таких позовних вимог жодним чином не поновить його права і саме по собі не вплине на чинність спірної постанови і стан відповідного виконавчого провадження.
Оскільки у випадку, що розглядається, самі по собі вказані дії державного виконавця не є юридично значимими для спірних правовідносин, належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є саме визнання постанови про закінчення виконавчого провадження протиправною (незаконною) та, як наслідок, її скасування.
Таким чином, підстави для задоволення позовних вимог про визнання неправомірними дій Центрального міжрегіонального управління Міністерства   юстиції (м. Київ) в особі Бялого М.Г. щодо виконання виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва № 640/9832/19 від 18.02.2020 відсутні.
Розглядаючи вимогу адміністративного позову про зобов`язання Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) поновити виконавче провадження за виконавчим листом Окружного адміністративного суду міста Києва №640/9832/19 від 18.02.2020, суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на наступне.
Так, резолютивна частина рішення адміністративного суду не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.
Відповідно до частини першої статті 41 Закону № 1404-VIII у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.
Оскільки обов`язки державного виконавця як поновлення виконавчого провадження, так і здійснення заходів примусового виконання рішень, прямо випливають із приписів Закону № 1404-VIII (пункт 1 частини другої статті 18, частина перша статті 41 відповідно), а такі дії можливі виключно за умови визнання судом незаконною чи скасування в установленому законом порядку постанови про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу, суд апеляційної інстанції констатує передчасність позовних вимог про зобов`язання відповідача поновити виконавче провадження.
Відтак, підстави для задоволення позову у цій частині також відсутні.
Таким чином, аналізуючи вказані вище норми та матеріали справи, підсумовуючи вищенаведене, керуючись приписами ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить висновку, що відповідач при винесенні оскаржуваної постанови діяв не у спосіб, що визначений Конституцією та законами України, не обґрунтовано, без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без дотримання основних принципів: верховенства права, обов`язковості судових рішень, а тому постанова державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бялого М.Г. про закінчення виконавчого провадження від 25.08.2020 ВП №61359288 є протиправною (незаконною) та підлягає скасуванню.
Суд першої інстанції, в свою чергу, неправильно застосував норми матеріального права та неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 25.08.2020 ВП №61359288.
Відтак, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції та є підставою для скасування рішення суду першої інстанції. 
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
У відповідності до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права призвело до помилкового вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити частково.
Керуючись ст.ст. 272, 287, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
Визнати протиправною (незаконною) та скасувати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бялого М.Г. про закінчення виконавчого провадження від 25.08.2020 ВП №61359288.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя                                                                              В.Ю. Ключкович

Судді                                                                                         І.О. Грибан
     
                                                                                                                    О.О. Беспалов