КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
Справа №755/17151/20                                   Головуючий у 1 інстанції: Яровенко Н.О. 
Провадження №22-ц/824/3573/2021            Доповідач: Гаращенко Д.Р.
 
24 лютого 2021 року                                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати в цивільних справах Київського апеляційного суду в складі:
головуючого  (судді-доповідача)                   Гаращенка Д.Р.
суддів                                                       Невідомої Т.О., Пікуль А.А.
за участю секретаря                                          Спенея О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою адвоката Незвіського Дмитра Ярославовича представника ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року в справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,-
 
ВСТАНОВИЛА:
 
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про видачу обмежувального припису, в якій просила видати обмежувальний припис строком на б місяців, яким заборонити  ОСОБА_2  наближатись на 20 метрів до місця проживання  ОСОБА_1 , а саме, квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування вимог заяви зазначила, що вона із ОСОБА_2 перебувала у шлюбі, який розірваний рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25.05.2018 року. 
У шлюбі вони мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Після розірвання шлюбу вона разом з дітьми залишилась проживати у спільній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка є спільною сумісною власністю подружжя.
У листопаді 2020 року ОСОБА_2 вчинив домашнє насильство відносно неї у формі психологічного та економічного насильства. 
Так, 09.11.2020 року  ОСОБА_2 здійснював словесний шантаж, залякування та висловлював погрози щодо колишньої дружини. Вимагав передати йому комплект ключів від вхідних дверей до квартири. Діти стали свідками влаштованої сварки та вчинення акту агресії щодо ОСОБА_1 . Знаючи, що в квартирі встановлені портативні камери відеоспостереження і що всі його протиправні дії зафіксовані на них, ОСОБА_2 протиправно демонтував та викрав ці портативні камери, після чого покинув приміщення. 
12.11.2020 року, продовжуючи свій тривалий акт домашнього насильства, приблизно о 13-40,  ОСОБА_2 прибув до її помешкання та протиправно доручив невстановленій особі зламати замок вхідних дверей та без її дозволу та згоди змінив замок вхідних дверей до квартири та ключі до нього. На її прохання припинити протиправні дії та залишити її в спокій, вирішити всі суперечки перемовинами або в судовому порядку не реагував. Продовжив чинити пошкодження її майна та чинити психологічний тиск. Реальною метою таких дій було залякати колишню дружину щодо позбавлення житла та припинення утримувати спільних дітей. Самовільне пошкодження вхідних дверей та демонтування замка позбавило її можливості вільно користуватись квартирою. 
Переживши чисельні акти агресії та домашнього насильства з боку  ОСОБА_2 вона має небезпідставні побоювання за свою безпеку, безпеку своїх дітей та особистого майна, що знаходиться в квартирі. 
ОСОБА_2 є співвласником квартири, в якій проживає вона разом з дітьми. Прикриваючись майновими правами, кривдник намагається втрутитись її в приватне та особисте помешкання, чинить домашній терор та переслідування.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, адвокат Незвіський Д.Я. представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким заяву про видачу обмежувального припису задовольнити.
В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що суд першої інстанції, розглядаючи справу про видачу обмежувального припису, жодним чином не сприяв заявниці в охороні її прав та інтересів, не вжив жодного заходу щодо всебічного і об`єктивного з`ясування обставині справи, не врахував природу домашнього насильства у цій справі, не врахував непропорційного впливу домашнього насильства на заявницю (постраждалу особу) з боку колишнього чоловіка (заінтересованої особи).
Звертає увагу й на те, що суд першої інстанції самоусунувся від функції та прямих обов`язків збирання доказів судом, одночасно протиправно переклав цю функцію на заявницю (постраждалу особу) та фактично створив умови, за яких заявник (постраждала особа) повинна була довести факт домашнього насильства та здійснити оцінку ризиків продовження чи повторення домашнього насильства.
Зазначає, що суд першої інстанції неправильно оцінив докази у справі, а саме, відеозаписи та показання свідків, що призвело до неправильного встановлення обставин справи та як наслідок до ухвалення необґрунтованого рішення суду у справі.
Також посилається, що правовідносини, які виникли між колишнім подружжям, охоплюються поняттям домашнього насильства, зокрема, економічного та психологічного насильства. До таких правовідносин повинні бути застосовані саме норми Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Наявність спору про поділ майна подружжя та спору про право користування спільною сумісною власністю (квартирою) не виключає обставин того, що один із колишнього подружжя може вчиняти протиправні діяння фізичного, психологічного га економічного насильства щодо іншого із подружжя.
У судовому засіданні адвокат Незвіський Д.Я. представник ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.
ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся, про причини неявки суду не повідомив.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення адвоката Незвіського Д.Я. представника ОСОБА_1 , вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що з 31 серпня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстровану шлюбі, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 31 серпня 2012 року. (а.с. 15)
У шлюбі сторони мають двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с. 18-19)
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 травня 2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. (а.с.16-17)
Відмовляючи у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису суд першої інстанції зазначив, що заявником не надано суду доказів на підтвердження вчинення домашнього насильства ОСОБА_2 відповідно до вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Звертаючись до суду з заявою про видачу обмежувального припису ОСОБА_1 посилалася на те, що у листопаді 2020 року ОСОБА_2 вчинив домашнє насильство відносно неї у формі психологічного та економічного насильства, а саме, здійснював словесний шантаж, залякування та висловлював погрози щодо неї. Крім того, ОСОБА_2 демонтував та викрав портативні камери відеоспостереження, встановлені в їх спільній квартирі, а також доручив невстановленій особі зламати замок вхідних дверей, без її дозволу та згоди змінив замок вхідних дверей до квартири та ключі до нього.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків».
Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Відповідно до п. 3, 4, 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.
Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Згідно із п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб , зокрема, мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя).
Статтею 21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що постраждала особа має право, зокрема, на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
За ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. 
Статтею 16 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено ведення Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі. Єдиний державний реєстр випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі - це автоматизована інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, адаптування, зміни, поновлення, використання, поширення (розповсюдження, реалізації, передачі), знеособлення і знищення визначених цим Законом даних про випадки домашнього насильства та насильства за ознакою статі. Реєстр ведеться з метою: 1) захисту життєво важливих інтересів постраждалих осіб, зокрема постраждалих дітей; 2) попередження повторних випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі; 3) забезпечення здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству та у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі; 4) надання комплексної та своєчасної допомоги постраждалим особам суб`єктами, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству та у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі; 5) обліку випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі; 6) координації діяльності суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству та у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі.
Відповідно до ч. 3, 4 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.
У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» зазначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року по справі №756/2072/18.
За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до роз`яснень, наведених в пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (стаття 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.
У порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України ОСОБА_1 не надала суду належних й допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення ОСОБА_2 економічного та психологічного насильства відносно неї, а також ризиків настання насильства у майбутньому.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 . У листопаді 2020 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва в порядку поділу спільного майна подружжя вказана квартира поділена між сторонами порівну. З липня 2017 року заявниця та заінтересована особа почали проживати окремо, останній залишив квартиру та пішов жити до іншого помешкання. З травня 2020 року між сторонами постійно виникають конфлікти, які пов`язані саме з намаганням заінтересованої особи вселитись в квартиру та встановленням порядку користуванням спільною квартирою.
За таких обставин покладення на ОСОБА_2 заборони наближатись на 20 метрів до місця проживання ОСОБА_1 , а саме, квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, порушує його право на користування цієї квартирою, і такий захід не може бути визнаний пропорційним за обставин цієї справи.
В апеляційній скарзі адвокат Незвіський Д.Я. представник ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції неправильно оцінив відеозаписи та показання свідків, що призвело до неправильного встановлення обставин справи та як наслідок до ухвалення необґрунтованого рішення суду у справі.
Колегія суддів зазначає, що з відеозаписів, наданих заявником, не вбачаються факти вчинення психологічного та економічного насильства ОСОБА_2 , які б давали підстави для застосування щодо заінтересованої особи обмежувального припису.
Судом першої інстанції вірно зазначено,  що покази свідків не містять інформації, яка б давала можливість зробити висновок про застосування психологічного насильства до ОСОБА_1 з боку заінтересованої особи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість рішення не впливають, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 375, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-
 
ПОСТАНОВИЛА:
 
Апеляційну скаргу адвоката Незвіського Дмитра Ярославовича представника ОСОБА_1 залишити без задоволення
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного суду з підстав визначених ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 09 березня 2021 року.
 
Головуючий                                                                                Д.Р. Гаращенко

Судді                                                                                           Т.О. Невідома

                                                                                                     А.А. Пікуль