ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"20" січня 2021 р.           Справа№ 910/1652/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Агрикової  О.В.
суддів:            Мальченко А.О. 
          Чорногуза М.Г. 
 
Секретар судового засідання: Мельничук О.С.,
за участю представників сторін:
від позивача - Кебкал О.М.,
від відповідача - Нурищенко С.В.,
Виговська Н.О.,
розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна інноваційна компанія нових технологій"
на рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2020 року (повний текст рішення складено 16.10.2020)
у справі № 910/1652/20 (суддя Алеєва І.В.)
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренландія" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна інноваційна компанія нових технологій"
про стягнення 519 632, 15 грн. (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог),-
ВСТАНОВИВ:
У 2020 році Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренландія" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна інноваційна компанія нових технологій" про стягнення 409 004, 38 грн.
Позов обґрунтовано тим, що відповідач прострочив сплату боргу в сумі 364 539, 32 грн. за договором поставки №01/08/2018 від 01.08.2018 року.
13.07.2020 року позивачем подано суду першої інстанції заяву про збільшення позовних вимог, в якій він просив стягнути з відповідача борг на підставі видаткової накладної №0001027 від 11.07.2019 року в сумі 55 195, 00грн. При цьому, позивачем на вказану суму боргу нараховано та заявлено до стягнення пеню, 3% річних та інфляційні нарахування на загальну суму 11 725, 93 грн.
Також, 11.09.2020 року позивачем подано суду першої інстанції заяву про збільшення позовних вимог на 43 706, 84грн, яка складається з 32 400, 15 грн. пені, нарахованої позивачем за несвоєчасне виконання відповідачем грошового зобов`язання, 4 373, 47 грн. інфляційних нарахувань та 6 932, 22 грн. 3% річних за період з 25.01.2020 року по 11.09.2020 року.
Вказані заяви про збільшення позовних вимог були прийняті місцевим господарським судом до розгляду.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.10.2020 року позовні вимоги задоволено повністю. Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна інноваційна компанія нових технологій" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренландія" грошові кошти: заборгованість - 419 730 грн. 32 коп., 3 % річних - 12 395 грн. 71 коп., інфляційні втрати - 7 722 грн. 04 коп., 79 780 грн. 08 коп. - пені та витрати зі сплати судового збору - 7 794 грн. 48 коп.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем не надано суду доказів в порядку ст.ст.73, 74 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження здійснення розрахунку з позивачем за отриманий від нього товар в повному обсязі, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 419 734, 32 грн. підлягають задоволенню. Також, враховуючи встановлений місцевим господарським судом факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання перед позивачем в сумі 419 734, 32 грн. (в межах заявлених позовних вимог з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог), а також положення норм законодавства України та умови укладеного між сторонами спору договору, суд першої інстанції дійшов до висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача 79 780, 08 грн. пені, 12 395, 71 грн. 3% річних та 7 722, 04 грн. інфляційних нарахувань. При цьому, місцевим господарським судом перевірено розрахунки пені, інфляційних втрат  та 3% річних, здійснені позивачем, та встановлено їх арифметичну правильність.
Не погодившись із прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Міжнародна інноваційна компанія нових технологій" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить частково скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2020 року в частині задоволення позовних вимог в сумі 431 748, 55 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.
Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що на думку відповідача позивачем передано, а відповідачем отримано продукцію за договором №01/08/2018 від 01.08.2018 року на суму 638   122, 02 грн. Скаржник звертає увагу, що він заперечував існування оригіналів накладних, ксерокопії яких було надано позивачем до позовної заяви, просив призначити по справі судово-почеркознавчу та технічну експертизу даних документів, однак місцевий господарський суд на думку відповідача безпідставно відмовив у задоволенні даного клопотання. Також на думку відповідача видаткової накладні №Гр-0001251 від 10.09.2019 року та №Гр-0001269 від 12.09.2019 року є явно сфальсифікованими, так як директор ТОВ «Міконт» ОСОБА_1 в період з 06.09.2019 року по 13.09.2019 року перебувала за межами Державного кордону України. Скаржник також наголошує, що видаткова накладна №Гр-0001279 від 24.09.2019 року взагалі не існує, а видаткова накладна №Гр-0001280 від 20.90.2019 року на суму 278   390, 40 грн. є явною підробкою, оскільки порядковий номер даної накладної є меншим ніж порядковий номер видаткової накладної датованої на 5 днів пізніше. Крім того, відповідач вважає, що видаткова накладна №Гр-0001027 від 11.07.2019 року на суму 55   195, 00 грн. (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) прийнята судом першої інстанції безпідставно, оскільки дана видаткова накладна не є предметом дослідження у даній справі, не відноситься до предмету доказування у даній справі. З огляду на викладене, відповідач визнає факт поставки позивачем товару на суму 638   122, 02 грн. Крім того скаржник наголошує, що місцевий господарський суд безпідставно дійшов висновку, що кошти сплачені відповідачем позивачу платіжним дорученням від 03.09.2019 року на суму 85   589, 10 грн. з призначенням платежу «часткова оплата за миючі засоби згідно видаткової накладної №гр-000143 від 14.08.2019 р.» та платіжним дорученням від 16.09.2019 року на суму 72   360, 00 грн. з призначенням платежу «часткова оплата згідно видаткової накладної №гр-000148 від 27.08.2019 р.» не враховується в межах розгляду даної справи, з причин, що вказані в призначені платежу видаткові накладні не є предметом дослідження у даній справі. Скаржник також звертає увагу, що позивачем не вірно обраховано штрафні санкції, зокрема при поданні заяви про збільшення розміру позовних вимог позивачем не враховано п. 5.1. договору, ч. 6, ст. 232 ГК України, а також ч. 2, ст. 258 ЦК України.
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.11.2020 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Мальченко А.О., Чорногуз М.Г.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.11.2020 року встановлювався строк для усунення недоліків, а саме не більше десяти днів з дня отримання копії ухвали апелянту усунути недоліки, а саме подати докази доплати судового збору в сумі  3 238 грн. 11 коп. Роз`яснено скаржнику, що при невиконанні вимог даної ухвали, апеляційна скарга вважається неподаною та повертається особі, яка подала апеляційну скаргу.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2020 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна інноваційна компанія нових технологій" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2020 року у справі №910/1652/20 з доданими документами повернуто заявнику без розгляду.
17.12.2020 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
28.12.2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Міжнародна інноваційна компанія нових технологій" повторно звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить частково скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2020 року в частині задоволення позовних вимог в сумі 431 748, 55 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.12.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна інноваційна компанія нових технологій" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2020 року у справі №910/1652/20, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2020 року у справі №910/1652/20 та призначено розгляд справи на 13.01.2021 року.
11.01.2021 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивача надійшла заява про забезпечення позову.
11.01.2021 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренландія", позивача у справі,  надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
12.01.2021 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача надійшла відповідь на відзив, а також клопотання про призначення по справі судово-почеркознавчої експертизи та технічної експертизи документів.
12.01.2021 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна інноваційна компанія нових технологій", відповідача у справі,  надійшов відповідь на відзив.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2021 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренландія" про забезпечення позову призначено до розгляду у судовому засіданні на 20.01.2021 року.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2021 року в судовому засіданні оголошено перерву до 20.01.2021 року.
15.01.2021 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копію акту звірки взаємних розрахунків, який підписана тільки з боку відповідача та по суті не відрізняється від заперечень відповідача наявних в матеріалах справи.
18.01.2021 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копію акту звірки взаємних розрахунків станом на 14.01.2021 року за договором поставки №01/08/2019 від 01.08.2018 року, який підписаний тільки з боку позивача та не відрізняється від наявного в матеріалах справи акту.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2021 року у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренландія" про забезпечення позову відмовлено.
В судовому засіданні 20.01.2021 року представники відповідача надали усні пояснення по справі, відповіли на запитання суду, підтримали клопотання про призначення судової експертизи, просили задовольнити апеляційну скаргу. Представник позивача надав усні пояснення по справі, заперечував проти призначення судової експертизи, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Щодо клопотання відповідача про призначення по справі судово-почеркознавчої експертизи та технічної експертизи документів колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1, ст. 99 Господарського процесуального кодексу України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:
1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;
2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.
Аналізуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку щодо відмови у задоволенні клопотання про призначення по справі №910/1652/20 судово-почеркознавчої експертизи та технічної експертизи документів, оскільки відповідачем належним чином не обґрунтовано суперечність наявних доказів в матеріалах справи.
Також колегія суддів зазначає, що судова експертиза призначається тільки у разі, коли висновки експерта не можуть замінити інші докази, які знаходяться у матеріалах справи чи неможливо застосувати інші засоби доказування. У противному випадку це є затягуванням справи. 
Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачем не вказано та не доведено належними та допустимими доказами, які саме обставини вказують на необхідність проведення експертизи, а матеріали справи місять достатньо відповідних доказів для винесення правомірного рішення, зокрема спірні накладні скріплені печаткою підприємства відповідача, при цьому відповідач не зазначає жодних доводів щодо викрадення печатки його підприємства, звернення до правоохоронних органів за даного приводу, або ж будь-які інші доводи, що б спростували факт скріплення печаткою видаткових накладних уповноваженою на те особою.
При цьому, під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем вже було заявлено два клопотання про призначення по справі №910/1652/20 судово-почеркознавчої експертизи та технічної експертизи документів (т.1, а.с. 74-75, 165-167), в задоволенні, яких ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.09.2020 року було відмовлено. (т.1, а.с. 234-235). Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що обґрунтування своєї правової позиції щодо призначення судової експертизи, які відповідач вказував в суді першої інстанції є аналогічними, які відповідач зазначає під час подання клопотання про призначення судової експертизи в апеляційному суді.
Втім, відповідач не оскаржував ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.09.2020 року по справі №910/1652/20.
Відтак, клопотання відповідача про призначення по справі №910/1652/20 судово-почеркознавчої експертизи та технічної експертизи документів колегією суддів відхиляється.      
Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 01.08.2018 року між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) був укладений договір поставки №01/08/2018 (договір), згідно умов якого позивач зобов`язався в порядку та на умовах, визначених договором, передати у власність відповідача продукцію, а відповідач зобов`язався прийняти вказану продукцію та оплатити її вартість (п.1.1. договору). (т.1, а.с. 8-11).
Відповідно до п. 2.1. договору поставка продукції здійснюється постачальником на підставі письмової заявки покупця в якій вказується найменування і кількість необхідної продукції, бажана дата відвантаження, найменування та реквізити одержувача вантажу (вантажоодержувача).
Згідно з п. 3.1. договору для приймання продукції за даним договором покупець уповноважує свого представника, який діятиме на підставі доручення від імені покупця, у якому обов`язково наводиться зразок відбитка печатки підприємства покупця, і яке підписується керівником та головним бухгалтером підприємства покупця.
Пунктом 3.2. договору передбачено, що датою поставки буде вважатись день приймання продукції покупцем.
Відповідно до п.3.4.1. договору якщо при прийманні продукції відповідачем буде виявлено її пошкодження, відповідач зобов`язаний негайно, разом із належним чином уповноваженим представником позивача, скласти акт про виявлені недоліки із зазначенням кількості, ціни продукції, що зазнала пошкоджень, та характеру виявлених пошкоджень.
За відсутності акту про виявлені недоліки, претензії щодо виявлених недоліків продукції щодо якості не розглядаються, а виявлені недоліки вважаються не підтвердженими (п.3.4.2. договору).
Згідно з п. 4.1. договору ціна одиниці кожного виду продукції визначається у рахунках-фактурах та накладних.
В пункті 5.1. договору сторони передбачили, що оплата кожної поставленої партії продукції провадиться на умовах відстрочення платежу, яке передбачає обов`язок покупця оплатити вартість поставленої йому партії продукції не пізніше, ніж через 5 (п`ять) календарних днів з моменту її отримання.
Також сторони в пункті 5.2. договору встановили, що оплата кожної партії поставленої продукції проводиться покупцем на підставі відомостей про вартість продукції, що вказані у накладних, якими оформлялась передача продукції покупцеві.
Згідно п.7.3. договору у випадку прострочення оплати продукції відповідач сплачує на користь позивача пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення. Пеня нараховується за весь період прострочення виконання зобов`язання.
Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.
За своєю правовою природою укладений між сторонами правочин є договором поставки.
У відповідності до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. 
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. 
Згідно зі  ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до частини 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.
Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Згідно із ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять ані письмових заяв (п. 2.1.), ані доручень на отримання товару (п. 3.1.).
З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 969   976, 74 грн., на підтвердження чого позивачем надано видаткові накладні:
- №Гр-0001204 від 09.08.2019 року на підставі договору №01/08/2018 від 01.08.18 та рахунку-фактури №Гр-0000132 від 09.08.19 на суму 6   300, 00 грн. (т.1, а.с. 12);
- №Гр-0001226 від 14.08.2019 року на підставі договору №01/08/2018 від 01.08.18 та рахунку-фактури №Гр-0000143 від 14.08.19 на суму 171   452, 70 грн. (т.1, а.с. 13);
- №Гр-0001217 від 16.08.2019 року на підставі договору №01/08/2018 від 01.08.18 та рахунку-фактури №Гр-0000139 від 16.08.19 на суму 67   837, 44 грн. (т.1, а.с. 14); 
- №Гр-0001232 від 27.08.2019 року на підставі договору №01/08/2018 від 01.08.18 та рахунку-фактури №Гр-0000148 від 27.08.19 на суму 72   360, 00 грн. (т.1, а.с. 15);
- №Гр-0001251 від 10.09.2019 року на підставі договору №01/08/2018 від 01.08.18 та рахунку-фактури №Гр-0000155 від 02.09.19 на суму 174   682, 20 грн. (т.1, а.с. 16);
- №Гр-0001269 від 12.09.2019 року на підставі договору №01/08/2018 від 01.08.18 та рахунку-фактури №Гр-0000166 від 18.09.19 на суму 42   829, 20 грн. (т.1, а.с. 17);
- №Гр-0001280 від 20.09.2019 року на підставі договору №01/08/2018 від 01.08.18 та рахунку-фактури №Гр-0000168 від 20.09.19 на суму 278   390, 40 грн. (т.1, а.с. 18);
- №Гр-0001279 від 25.09.2019 року на підставі договору №01/08/2018 від 01.08.18 та рахунку-фактури №Гр-0000167 від 24.09.19 на суму 100   644, 48 грн. (т.1, а.с. 19);
- №Гр-0001027 від 11.07.2019 року на підставі договору №01/08/2018 від 01.08.18 та рахунку-фактури №Гр-0000113 від 11.07.19 на суму 55   480, 32 грн. (т.1, а.с. 218).
Вказані видаткові накладні підписані сторонами та скріплені печатками сторін.
Крім цього, отримуючи товар за вказаними накладними, відповідач жодних заперечень щодо їх оформлення позивачу не заявив, та підписав зазначені накладні і скріпив їх своїм штампом.   
З матеріалів справи також вбачається, що відповідачем було частково оплачено поставлений позивачем товар, а саме в сумі 550   242, 42 грн., що вбачається з банківських виписок та містять посилання на вищезазначені видаткові накладні, які наявні в матеріалах справи. (т.1, а.с. 20-25).
Колегія судді також зазначає, що відповідачем долучено до матеріалів справи видаткові накладні, які на його думку є справжніми та вірними, а саме:
- №Гр-0001204 від 09.08.2019 року підставі договору №01/08/2018 від 01.08.18 та рахунку-фактури №Гр-0000132 від 09.08.19 на суму 6   300, 00 грн. (т.1, а.с. 83);
- №Гр-0001226 від 14.08.2019 року підставі договору №01/08/2018 від 01.08.18 та рахунку-фактури №Гр-0000143 від 14.08.19 на суму 171   452, 70 грн. (т.1, а.с. 84);
- №Гр-0001217 від 16.08.2019 року підставі договору №01/08/2018 від 01.08.18 та рахунку-фактури №Гр-0000139 від 16.08.19 на суму 67   837, 44 грн. (т.1, а.с. 85);
- №Гр-0001232 від 27.08.2019 року підставі договору №01/08/2018 від 01.08.18 та рахунку-фактури №Гр-0000143 від 27.08.19 на суму 74   376, 00 грн. (т.1, а.с. 86);
- №Гр-0001251 від 10.09.2019 року підставі договору №01/08/2018 від 01.08.18 та рахунку-фактури №Гр-0000155 від 02.09.19 на суму 32   313, 60 грн. (т.1, а.с. 87);
- №Гр-0001269 від 12.09.2019 року підставі договору №01/08/2018 від 01.08.18 та рахунку-фактури №Гр-0000166 від 18.09.19 на суму 42   829, 20 грн. (т.1, а.с. 88);
- №Гр-0001279 від 25.09.2019 року підставі договору №01/08/2018 від 01.08.18 та рахунку-фактури №Гр-0000167 від 24.09.19 на суму 243   013, 08 грн. (т.1, а.с. 89).
Також, відповідач вказує, що надані позивачем видаткові накладні, зокрема №Гр-0001251 від 10.09.2019 року та №Гр-0001269 від 12.09.2019 року є явно сфальсифікованими, так як директор ТОВ «Міконт» ОСОБА_1 в період з 06.09.2019 року по 13.09.2019 року перебувала за межами Державного кордону України, що вбачається з довідки Державної прикордонної служби України №184/В-2488 від 18.02.2020 року (т.1, а.с. 67), а видаткові накладні №Гр-0001279 від 24.09.2019 року взагалі не існує, а №Гр-0001280 від 20.90.2019 року на суму 278   390, 40 грн. є явною підробкою, оскільки порядковий номер даної накладної є меншим ніж порядковий номер видаткової накладної датованої на 5 днів пізніше.
Втім, колегія суддів відхиляє дані твердження відповідача, оскільки, по-перше, відповідачем не надано будь-яких доказів втрати печатки підприємства, яка проставлена на всіх видаткових накладних, які надані позивачем. При цьому, відповідач не позбавлений був права провести власну судову почеркознавчу експертизу щодо підпису директора відповідача, а також звернутися в правоохоронні органи із заявою щодо втрати печатки підприємства та підробки підпису директора підприємства.
Встановивши наявність відбитку печатки відповідача на спірних документах та враховуючи, що відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на договорах, актах, суди мають дослідити питання встановлення обставин, що печатка була загублена відповідачем, викрадена в нього або в інший спосіб вибула з його володіння, через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа.
З`ясування відповідних питань і оцінка пов`язаних з ними доказів має істотне значення для вирішення такого спору, оскільки це дозволило б з максимально можливим за даних обставин ступенем достовірності ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних господарських операцій (тобто чи збігається така особа з відповідачем у даній справі).
Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі №910/6216/17 та від 05.12.2018 у справі №915/878/16.
При цьому у постанові від 20.12.2018 у справі №910/19702/17 Верховний Суд дійшов висновку, що відсутність у видаткових накладних назви посади особи, яка отримала товар за цією накладною, за наявності підпису у цій накладній, який засвідчений відтиском печатки покупця, не може свідчить про те, що такі видаткові накладні є неналежними доказами у справі. Відтиск печатки на видаткових накладних є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цими накладними.
Одночасно колегія суддів враховує, що заперечуючи факт поставки позивачем товару відповідачеві в об`ємі саме за видатковими накладними, наданими позивачем до позовної заяви, відповідач не надає суду доказів, які підтверджують його твердження. Такими доказами можуть бути, зокрема дотримання бухгалтерією правил ведення обліку запасів на складі та в інших місцях зберігання запасів, а також картки складського обліку, матеріальний звіт з відображенням у ньому наявності і руху запасів. 
По-друге, колегія суддів також зазначає, що матеріали справи містять податкові накладні №11 від 09.08.2019 року на суму 6   300, 00 грн., №15 від 10.09.2019 року на суму 174   682, 20 грн., №26 від 12.09.2019 року на суму 42   829, 20 грн., №35 від 25.09.2019 року на суму 100   644, 48 грн., №36 від 20.09.2019 року на суму 278   390, 40 грн., №41 від 16.08.2019 року на суму 67   837, 44 грн., №49 від 14.08.2019 року на суму 171   452, 70 грн. та №56 від 27.08.2019 року на суму 72   360, 00 грн., що стали підставою для отримання відповідачем податкового кредиту з податку на додану вартість, розрахованого виходячи з повної вартості поставленої позивачем продукції. (т.1, а.с. 98-105).
Оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі, господарські суди повинні враховувати положення Податкового кодексу України та фактичні дії як постачальника, так і покупця щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару.
Відповідно до п.201.7 ПК України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).
Пунктом 201.10 ПК України визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в ЄРПН платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
При цьому відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що ним подавались уточнюючі декларації щодо безпідставного нарахування податкового кредиту продавцем (позивачем) за оспорюваними накладними.
Одночасно колегія суддів бере до уваги той факт, що матеріали справи містять адвокатський запит відповідача від 07.04.2020 року №03-01/28 щодо надання інформації про включення відповідачем до податкового кредиту сум податку на додану вартість за податковими накладними, які були зареєстровані позивачем у період часу з 15.09.2019 року по 30.10.2019 року в Єдиному реєстрі податкових накладних. (т.1, а.с. 130-132).
Однак, відповідачем ані відповіді на адвокатський запит позивача, ані пояснень з цього приводу до матеріалів справи не надано. В судовому засіданні 20.01.2021 року в суді апеляційної інстанції представник відповідача в якості підтвердження намагання коригування податкових накладних послався на електронний лист від 30.10.2019 року (т.1, а.с. 117) в якому зазначено, що ТОВ «МІКОНТ» просить провести звірку взаєморозрахунків за серпень та вересень 2019 у зв`язку з можливою невідповідністю зареєстрованого позивачем податкового кредиту за вищезазначений період наявним первинним бухгалтерським документам. Зазначений лист не може бути сприйнятий колегією суддів, як належний доказ.
При цьому, колегія суддів оцінюючи вищезазначені докази, надані сторонами у справі дійшла висновку, що відповідачем уточнюючі декларації щодо безпідставного нарахування податкового кредиту позивачем за даними господарськими операціями згідно договору поставки №01/08/2018 від 01.08.2018 року до органу фіскальної служби не подавались.
Щодо видаткової накиданої №Гр-0001027 від 11.07.2019 року на суму 55   480, 32 грн. (т.1, а.с. 218), а саме, що дана видаткова накладна не є предметом дослідження у даній справі, не відноситься до предмету доказування у даній справі колегія суддів також не приймає такі доводи відповідача, оскільки при зверненні з позовною заявою позивач зазначав про дану заборгованість, однак вказав на те, що вказана сума боргу зарахована в порядку зустрічних однорідних вимог, втім при поданні заяви про збільшення розміру позовних вимог позивач зазначив, що рішення Господарського суду міста Києва по справі №910/4853/20 було визнано недоведеним дане зарахування зустрічних однорідних вимог, й тому позивач збільшив розмір позовних вимог на суму 55   195, 00 грн., що не забороняється чинним законодавством.
Щодо тверджень відповідача про неотримання товару на підставі видаткових накладних №Гр-0001251 від 10.09.2019 року №Гр-001269 від 12.09.2019 року колегія суддів зазначає наступне.
Матеріали справи містять банківські виписки від 27.09.2019 року №808 (т.1, а.с. 24) та від 01.10.2019 року №818 (т.1, а.с. 25) зі змісту яких вбачається, що відповідачем здійснювалась оплата видаткових накладних №Гр-0001251 від 10.09.2019 року №Гр-001269 від 12.09.2019 року.
Таким чином, відповідач здійснивши оплату товару фактично визнав та підтвердив факт його отримання від позивача.
Щодо неотримання відповідачем товару по видатковій накладній №Гр-0001280 від 20.09.2019 року (т.1, а.с. 18) колегія суддів зазначає наступне.
Матеріали справи містять договір поставки №УЗ/ЦБМЕС-19474/10 від 05.09.2019 року (т.1, а.с. 154-159) укладений з переможцем за процедурою закупівлі відкритих торгів №ЦБДUA-2019-07-03-000012-а (рішення тендерного комітету від 16.08.2019 року №1119-М) з відповідачем ТОВ «Міжнародна інноваційна компанія нових технологій» та АТ «Укрзалізниця», відповідно до якого відповідач передає у власність АТ «Укрзалізниця» товар, визначений в асортименті, кількості за цінами, які зазначені у специфікації (дод.№1). Виробником товару є ТОВ «Гренландія» (п.1.3.)
Специфікація товару по вказаному договору (т.1, а.с. 160) містить тотожний товар, що зазначений у видатковій накладній №Гр-0001280 від 20.09.2019 року.
Відповідно до звіту про виконання договору про закупівлю від 30.03.2020 року (т.1, а.с. 161-162) АТ «Укрзалізниця» отримала від відвідача товар по договору поставки №УЗ/ЦБМЕС-19474/10 від 05.09.2019 року в повному обсязі.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивачем доведено вищезазначеними доказами, що товар зазначений у видатковій накладній №Гр-0001280 від 20.09.2019 року фактично був отриманий покупцем (відповідачем).
При цьому колегія суддів враховує пояснення директора відповідача ОСОБА_1 надані в судовому засіданні 13.01.2021 року (що зафіксовано технічним звукозаписом починаючи з 7 (сьомої) хвилини) щодо порядку отримання товару, а саме товар отримує комірник, який перевіряє його відповідність та якість, а потім інформує директора по «VIBER» щодо можливості підписувати видаткові накладні, які вона підписує і ставить печатку.
За таких обставин, колегія суддів зауважує, що цілком можливо виникнення плутанини щодо відомостей у накладних наданих сторонами у справі. Але ж колегія суддів вважає, що відповідачем не спростовано належними та допустимим доказами факт отримання товару за видатковими накладними наданими позивачем.
Колегія суддів вважає за доцільне зазначити, що у даному випадку колегія суддів звертається до принципу більшої вірогідності, до якого вже звертався Верховний суд, зокрема, у Постанові Верховного Суду у справі № 921/319/17-г/11(11/Б-1042(337/7-10) від 12.04.2018 року у справі за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Тернопільській області до ВАТ "Бучацький цукровий завод" про визнання права власності на нежитлову будівлю хлораторної. Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.  Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання».
В практиці Європейського суду з прав людини також трапляються рішення, в яких суд посилається на баланс вірогідностей задля оцінки обставин у справі. Так, зокрема, у рішенні від 23.08.2016 р. (заява № 59166/12) Дж. К. та Інші проти Швеції (J.K. AND OTHERS v. SWEDEN) Європейський суд з прав людини наголошує, що «У країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
У даному випадку принцип більшої вірогідності у сукупності з принципом розумності надає можливість колегії суддів встановити факт отримання відповідачем товару за видатковими накладними наданими позивачем.
З огляду на вище встановлені та наявні докази в матеріалах справи, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції вірно встановив, що загальна сума боргу відповідача за поставлений згідно з договору товар склала 419   734, 32 грн. із розрахунку 969   976, 74 - 550   242, 42 = 419   734, 32.
При цьому, колегія суддів враховує, що судом першої інстанції в мотивувальній частині рішення було не вірно обраховано загальну суму поставленого товару позивачем, а також загальну суму оплаченого відповідачем товару. Також, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги щодо безпідставного не врахування коштів сплачених відповідачем позивачу платіжним дорученням від 03.09.2019 року на суму 85   589, 10 грн. та платіжним дорученням від 16.09.2019 року на суму 72   360, 00 грн. заслуговують уваги, оскільки, як вбачається зі змісту даних платіжних доручень в призначенні платежу було помилково вказано номер рахунку-фактури, а не видаткової накладної.
Втім, колегія суддів зазначає, що вказані обставини, щодо не вірного обрахування судом першої інстанції в мотивувальній частині рішення загальної суми поставленого позивачем товару і загальної суми оплаченого відповідачем товару, а також не врахування платіжних доручень від 03.09.2019 року на суму 85   589, 10 грн. від 16.09.2019 року на суму 72   360, 00 грн. в кінцевому результаті не призвели до не вірного обрахунку арифметично вірної загальної заборгованості відповідача в сумі 419   734, 32 грн.
Отже, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 222 Господарського кодексу України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб`єктів, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення їм претензії чи звернення до суду.
Таким чином, наявність зобов`язання у відповідача щодо проведення платежів за отриманий товар випливає безпосередньо зі змісту ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України.
Отже, станом на час звернення позивача до суду з даним позовом строк виконання відповідачем грошового зобов`язання з оплати вартості отриманого товару настав.
Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Факт наявності заявленого до стягнення боргу станом на день подачі позову до суду підтверджується матеріалами справи, що наведено вище у даній постанові та не спростовано відповідачем належними та допустимим доказами.
Окрім цього позивач просив суд стягнути з відповідача пеню за період з 17.07.2019 року по 24.01.2020 року в розмірі 38 4585, 65 грн., 3% річних за період з 17.07.2019 року по 24.01.2020 року в розмірі 3   795, 45 грн., інфляційні втрати за період з 26.09.2019 року 24.01.2020 року в розмірі 2   183, 96 грн. (при поданні позовної заяви).
Під час розгляду справи позивач подав дві заяви про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до яких останній нараховував на суму боргу 55   195, 00 грн. (сума збільшення основного боргу) пеню за період з 12.07.2019 року по 12.01.2020 року в розмірі 8   894, 28 грн., інфляційні втрати за період з 12.07.2019 року по 13.07.2020 року в розмірі 1   164, 61 грн., 3% річних за період з 12.07.2019 року по 13.07.2020 року в розмірі 1   667, 04 грн., а також на суму боргу 364   539, 32 грн. (розмір боргу до збільшення розміру позовних вимог) пеню за період з 24.01.2020 року по 24.07.2020 року в розмірі 32   400, 15 грн., інфляційні втрати за період з 24.01.2020 року по 11.09.2020 року в розмірі 4   374, 47 грн. та 3% річних за період з 24.01.2020 року по 11.09.2020 року в розмірі 6   932, 22 грн.
Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно п.7.3. договору у випадку прострочення оплати продукції відповідач сплачує на користь позивача пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення. Пеня нараховується за весь період прострочення виконання зобов`язання.
В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Відповідно до частин 1, 3 статті 549 ЦК України та частини 1 статті 230 ГК України неустойкою (штрафними санкціями) визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
За змістом частин 4 і 6 статті 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Частиною 6 статті 232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено договором або законом, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Таким чином,   законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання.   У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до частини 6 статті 232 ГК України.
Колегія суддів наголошує, що відповідно до п. 7.3. договору сторони встановили, що пеня нараховується за весь період прострочення виконання зобов`язання, тобто сторонами погоджено інші умови нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, аніж визначено ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.
Здійснивши власний перерахунок заявлених позивачем при поданні позову пені за період з 17.07.2019 року по 24.01.2020 року в розмірі 38 485, 65 грн., 3% річних за період з 17.07.2019 року по 24.01.2020 року в розмірі 3   795, 45 грн. та інфляційних втрат за період з 26.09.2019 року 24.01.2020 року в розмірі 2   183, 96 грн. колегія суддів дійшла висновку, що в цій частині розрахунок позивача є арифметично вірним.
Щодо розрахунку позивача штрафних санкцій на суму боргу 55   195, 00 грн. колегія суддів зазначає, що в цій частині розрахунок позивача є невірним, оскільки позивач не вірно встановив початок нарахування штрафних санкцій, а саме не врахував, що відповідно до п. 5.1. договору оплата кожної поставленої партії продукції провадиться на умовах відстрочення платежу, яке передбачає обов`язок покупця оплатити вартість поставленої йому партії продукції не пізніше, ніж через 5 (п`ять) календарних днів з моменту її отримання.
Отже, колегія суддів зазначає, що початок зобов`язання з оплати у відповідача настає через 5 днів після отримання товару, а як вбачається з видаткової накладної №Гр-0001027, відповідач отримав товар 11.07.2019 року, то й початок нарахування штрафних санкцій починається з 17.07.2019 року, наступного дня, за останнім днем коли відповідач мав оплатити товар.
Здійснивши власний перерахунок штрафних санкцій на суму боргу 55   195, 00 грн. колегія суддів зазначає, що до стягнення з відповідача підлягають пеня за період з 17.07.2019 року по 12.01.2020 року в розмірі 8   629, 64 грн., інфляційні втрати за період з 17.07.2019 року по 13.07.2020 року в розмірі 1   164, 61 грн., 3% річних за період з 17.07.2019 року по 13.07.2020 року в розмірі 1   644, 36 грн.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до розрахунку суду розмір інфляційних втрат за період з 17.07.2019 року по 13.07.2020 року становить більший аніж заявлений позивачем, однак колегія суддів не може виходити за межі позовних вимог.
Крім того, здійснивши перевірку розрахунку позивача на суму боргу 364   539, 32 грн. в частині пені в розмірі 32   400, 15 грн. за період з 24.01.2020 року по 11.09.2020 року, інфляційних втрат за період з 24.01.2020 року по 11.09.2020 року в розмірі 4   374, 47 грн. та 3% річних за період з 24.01.2020 року по 11.09.2020 року в розмірі 6   932, 22 грн. колегія суддів зазначає, що даний розрахунок є арифметично вірним та таким, що підлягає задоволенню.
Отже, з підстав викладених вище, колегія суддів зазначає, що до стягнення з відповідача на користь позивача загалом підлягає пені в розмірі 79   515, 44 грн., інфляцій втрати в розмірі 7   723, 04 грн. та 3% річних в розмірі 12   372, 03 грн.
Щодо посилання відповідача на ч. 2, ст. 258 ЦК України колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 257 Цивільного Кодексу України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки.
Відповідно до положень ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до ч. 3 ст. 267 зазначеного Кодексу позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Як вбачається з розрахунків позивача, початок перебігу строку позовної давності в один рік починається з першої видаткової накладної при поданні позовної заяви з 15.08.2019 року (п`ять днів від дати отримання товару, дата видаткової накладної 09.08.2019 року, тобто початок прострочення виконання наступний день за останнім днем виконання) та закінчується 15.08.2020 року, однак з вхідного штампу на позовній заяви вбачається, що позивач звернувся до суду 05.02.2020 року (т.1, а.с. 1), тобто в межах однорічного строку позовної давності.
Також, колегія суддів зазначає, що початок прострочення строку виконання за видатковою накладною №Гр-0001027 від 11.07.2019 року є 17.07.2019 року, що було вище встановлено, отже однорічний строк позовної давності за вказаною видатковою накладною закінчується 17.07.2020 року, втім позивач звернувся із заявою про збільшення розміру позовних вимог 13.07.2020 року, що вбачається з вхідного штампу (т.1, а.с. 200), тобто в межах однорічного строку позовної давності.
З огляду на викладене, позивачем не пропущено позовну давність в один рік, а тому такі твердження скаржника є безпідставними.
Враховуючи вище викладене, колегія суддів дійшла висновку про  часткове задоволення позовних вимог, а саме про стягнення з відповідача на користь позивача боргу в розмірі 419   734, 32 грн., пені в розмірі 79   515, 44 грн., інфляційних втрат в розмірі 7   723, 04 грн. та 3% річних в розмірі 12   372, 03 грн.
Колегія суддів вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції мало місце неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, тому рішення господарського суду міста Києва від 12.10.2020 року у справі № 910/1652/20 підлягає частковому скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову.
Враховуючи вимоги, викладені в апеляційній скарзі, скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна інноваційна компанія нових технологій" підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ч. 2 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині.
Відповідно до ч.1 ст.277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції підлягає розподілу пропорційно розміру задоволених позовних вимог в порядку ст. 129 ГПК України.
Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 2 ч. 1 ст. 275, 282, 284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:
1.    Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна інноваційна компанія нових технологій" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2020 року у справі №910/1652/20 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2020 року у справі № 910/1652/20 скасувати частково та прийняте нове рішення, яким:
« 1. Позовні вимоги задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна інноваційна компанія нових технологій» (01013, м. Київ, дорога Набережно-Печерська, будинок 2, код ЄДРПОУ 40653457) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Гренландія» (03058, м. Київ, вул. Західна, будинок 11, квартира 34, код ЄДРПОУ 36196836) грошові кошти: заборгованість - 419 734 (чотириста дев`ятнадцять тисяч сімсот тридцять чотири гривні) 32 коп., 3% річних - 12 372 (дванадцять тисяч триста сімдесят дві гривні) 03 коп., інфляційні втрати - 7 723 (сім тисяч сімсот двадцять три гривні) 04 коп., 79   515 (сімдесят дев`ять тисяч п`ятсот п`ятнадцять гривень) 44 коп. - пені та витрати зі сплати судового збору - 7 719 (сім тисяч сімсот дев`ятнадцять гривень) 18 коп.
3. В іншій частині позову відмовити.»

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Гренландія» (03058, м. Київ, вул. Західна, будинок 11, квартира 34, код ЄДРПОУ 36196836) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна інноваційна компанія нових технологій» судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 6 (шість гривень) 45 коп.

4. Видачу наказів на виконання цієї постанови доручити Господарському суду міста Києва.

5. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/1652/20.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 21.01.2021 року.

Головуючий суддя                                                            О.В. Агрикова 

Судді                                                                                А.О. Мальченко

                                                                                М.Г. Чорногуз