15.03.21
22-ц/812/419/21
Єдиний унікальний номер справи 479/199/20
Провадження №22-ц/812/419/21                  Головуючий в апеляційній інстанції - Лисенко П.П. 

П О С Т А Н О В А
іменем України
                                       
15 березня 2021 року                                                             м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого: Лисенка П.П.,
суддів: Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С., 
з участю:
позивача –  ОСОБА_1 ,
його представника - ОСОБА_2 ,
представника відповідача – ОСОБА_3 ,
переглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області, яке ухвалене 22 грудня 2020 року об 11 годині 01 хвилина, повний текст складено 31 грудня 2020 року, в приміщенні того ж суду, під головуванням судді Репушевської О.В., у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Кривоозерського професійного аграрного ліцею про визнання відмови у прийнятті на роботу неправомірною та укладання трудового договору,

В С Т А Н О В И В:

 
У лютому 2020 року  ОСОБА_1 пред`явив до Кривоозерського професійного аграрного ліцею (далі Кривоозерський ПАЛ або ліцей) вищезазначений позов, який обґрунтовував наступним.
14 січня 2020 року позивач звернувся з заявою до директора ліцею з проханням прийняти його на роботу на посаду робітника з обслуговування будівель, з якої його було звільнено за скороченням штату 07 липня 2017 року. 
30 січня 2020 року, не отримавши відповіді на попередню заяву, ОСОБА_1 зареєстрував письмову заяву про працевлаштування. 
04 лютого 2020 року отримав письмову відповідь, з якої зробив висновок, що йому відмовлено у працевлаштуванні, причин такої відмови не зазначено.
Посилаючись на те, що вважає відмову директора Кривоозерського ПАЛ у прийнятті його на роботу на посаду, яка на момент його звернення, в тому числі письмового, була вакантною - робітника по обслуговуванню будівель, неправомірною та такою, що порушує його право на працю, просив визнати неправомірною відмову у прийнятті на роботу та зобов`язати Кривоозерський ПАЛ укласти з ним трудовий договір.
Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 22 грудня 2020 року в задоволені позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Вирішуючи спір таким чином, як викладено у оскаржуваному рішенні, суд 1 інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження викладених ним обставин щодо незаконної відмови в прийнятті на роботу, як і не доведено, що відповідачем було порушено норми чинного законодавства про працю під час процедури прийняття його на роботу.
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду погоджується з встановленими судом 1 інстанції обставинами та правовідносинами, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.
За Конституцією України, ст. ст. 4, 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
За нормами ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч.2 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до частин 1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає таким вимогам.
Як вбачається з матеріалів справи, пояснень позивача та його представника, 14 січня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Кривоозерського ПАЛ з питань свого працевлаштування, а саме, про прийняття його на роботу на посаду робітника з обслуговування будівель, яка була зареєстрована в порядку, передбаченому Законом України "Про звернення громадян" за вхідним №72 (а.с. 9).
На той час, вказана посада була вакантною. 
З невідомих йому причин, заяву зареєстровано в журналі реєстрації заяв лише 30 січня 2020 року. 
Перевіркою встановлено, що дійсно, станом на січень 2020 року у Кривоозерському ПАЛ, крім інших вакантних посад, значиться і робітник з комплексного обслуговування будинків – 1 од. (а.с. 13).
В січні 2020 року ОСОБА_1 подав відповідачу заяву, зазначивши дату її написання - ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Проте, згідно запису про її візування, вона прийнята відповідачем лише 30 січня 2020 року. 
При цьому, до неї не було додано потрібні для працевлаштування документи, як того вимагає чинне законодавство. 
04 лютого 2020 року ОСОБА_1 отримав письмове повідомлення від ліцею та йому роз`яснено, що прийняття на роботу здійснюється у загальноприйнятому порядку, за умови виконання п. 37 Постанови Кабінету Міністрів України від 07 грудня 2016 року №921 "Про затвердження Порядку організації та ведення військового обліку призовників та військовозобов`язаних" (а.с. – 11-12). 
В судовому засіданні суду першої інстанції, директор Кривоозерського ПАЛ - Ткач І.В. підтвердила, що ОСОБА_1 був на особистому прийомі.
Вона, як керівник закладу освіти, роз`яснила, що для оформлення трудових відносин має бути надати певний перелік документів: паспорт, трудова книжка, документ про освіту, військово-облікові документи.
Чинне законодавства вимагає на будь-якому підприємстві вести персональний облік військовозобов`язаних працівників. Прийняття на роботу військовозобов`язаних можливе лише після взяття їх на військовий облік у РВК. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 для свого працевлаштування надавав лише письмову заяву. До вказаної заяви інші документи, передбачені ст.24 КЗпП України, а саме паспорт, документ про освіту, трудову книжку, про стан здоров`я, яка має бути узгоджена з районним військовим комісаріатом, позивач ОСОБА_1 до ПАЛ не надавав. 
Як вбачається з копії заяви від 30 січня 2020 року (а.с. 9), ОСОБА_1 вказані документі надані не були (додатки відсутні взагалі), що в свою чергу виключило можливість оформлення трудових правовідносин. 
Крім того, чинне законодавство передбачає подання громадянином саме оригіналів відповідних документів.
Оскільки при укладенні трудового договору, чинним законодавством передбачено обов`язок громадянина подавати і інші документи, то зважаючи на те, що відповідно до ст.28 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" військовозобов`язані перебувають на військовому обліку Збройних Сил України у запасі до 60 років, роботодавець має право ставити питання про надання громадянином документів, які підтверджують його статус військовозобов`язаного.
Отже, вимоги відповідача надати певний перелік документів, не суперечать вимогам ст.24 КЗпП України.
       Забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу. Відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається (частина перша та друга статті 22 КЗпП).
Держава гарантує особі право на захист від будь-яких проявів дискримінації у сфері зайнятості населення за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, членства у професійних спілках або інших об`єднаннях громадян, статі, віку, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Не вважається дискримінацією здійснення заходів щодо додаткового сприяння у працевлаштуванні окремих категорій громадян (частина перша та друга статті 11 Закону України «Про зайнятість населення»).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2018 року у справі № 647/2279/17 (провадження № 61-24277св18) вказано, що «відповідно до частини другої статті 232 КЗпП суди безпосередньо розглядають позови про укладення трудових договорів, у тому числі інших осіб, з якими власник або уповноважений ним орган відповідно до чинного законодавства зобов`язаний укласти трудовий договір (наприклад, коли у випадках, передбачених законодавством, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний приймати в порядку працевлаштування інвалідів і неповнолітніх, направлених на роботу в рахунок броні; осіб, які були звільнені в зв`язку з направленням на роботу за кордон, призовом на строкову чи альтернативну військову службу і повернулись після закінчення цієї роботи чи служби), або які вважають, що їм відмовлено в укладенні трудового договору всупереч гарантіям, передбаченим статтею 22 КЗпП».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2019 року в справі № 349/81/18 (провадження № 61-43402св18) зазначено, що «стаття 22 КЗпП передбачає наявність двох окремих складів правопорушень трудового законодавства при відмові у прийнятті на роботу: необґрунтована відмова у прийнятті на роботу і відмова у прийнятті на роботу за ознаками дискримінації особи у випадках, як прямо передбачених частиною другою статті 22 КЗпП України, так і в інших нормах трудового права. Обов`язку однієї сторони завжди кореспондує право іншої сторони: заборона необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу кореспондується з обов`язком роботодавця укласти такий договір. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 не належить до кола осіб, з якими відповідач зобов`язаний був укласти трудовий договір (запрошення на роботу в порядку переведення, молоді спеціалісти, котрих в установленому законом порядку направлено на роботу в дану організацію, тощо). Перелік обов`язку роботодавця укласти трудовий договір з працівником за правилами КЗпП є вичерпним і такого обов`язку відповідач не порушував. 
Із дискримінаційною ознакою відмова у прийнятті на роботу ОСОБА_1 не пов`язана. Відповідно до положень статті 21 КЗпП укладення трудового договору, як і будь-якої іншої двосторонньої угоди, потребує згоди не тільки працівника, а й власника або уповноваженого ним органу.
Зазначеним забезпечується оптимальне узгодження інтересів роботодавця і особи, яка бажає укласти трудовий договір, інакше роботодавець буде позбавлений можливості у повному обсязі виконувати свої функціональні обов`язки щодо підбору та розміщення кадрів і нести відповідальність за той обсяг роботи, за який він відповідає за законом».
ОСОБА_1  після отримання листа від ліцею за вих.№48 від 04 лютого 2020 року, яким його повідомлено, що працевлаштування на роботу можливе лише виключно за умови виконання п. 37 КМУ від 07 грудня 2016 року № 921 «Про затвердження Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних», повторно не звертався до відповідача та не долучав необхідний перелік документів, як того вимагає чинне законодавство. 
Відповідно до п. 4 Правил військового обліку призовників і військовозобов`язаних, керівники та посадові особи органів виконавчої влади та місцевого самоврядування, несуть відповідальність зокрема, за порушення законодавства про військовий обов`язок і військову службу, за прийняття на роботу призовників і військовозобов`язаних, які не перебувають на військовому обліку та неподання відомостей про призовників і військовозобов`язаних. 
Відповідачем правомірно запропоновано позивачу підтвердити або спростувати факт перебування на військовому обліку.
Відповідно до листа Кривоозерського РВК № 870 від 22.06.2020 р., таке ж вбачається і з копії військового квитка позивача, він перебуває на військовому обліку, остання дата значиться 20.10.1998 року, проте, у відповідності до чинної Постанови, повинен з`явитися для проходження нового планового медичного огляду. 
Пред`явлення тільки заяви про працевлаштування без додавання до неї документів, визначених ст.24 КЗпП України, не можна вважати належним виконанням ОСОБА_1 необхідних дій для працевлаштування.
Таким чином, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд І інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не вчинив дій, необхідних для укладення трудового договору з відповідачем.
Більше того, відповідачем надана заява ОСОБА_4 від 22 січня 2020 року за вх. №8, про переведення його з посади газоелектрозварника на посаду робітника з комплексного обслуговування будівель, яка керівництвом погоджена того ж дня (а.с. 35, 36).
За такого, вказане робоче місце, на час вирішення заяви від 30.2020 року, вже не було вільним, а, відповідно, позивач не міг її обійняти. 
Підтвердженням цього є заява ОСОБА_4 про бажання переведення на бажане позивачем місце роботи, подана та узгоджена з керівником Кривоозерького ПАЛ, датовану 22 січня 2020 року та (а.с. - 35) та наказ про прийняття того на вказану роботу від 05.02.2020 року. 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд безпідставно зробив висновки, що позивачем до його заяви не додано документів, спростовуються матеріалами справи, адже копія заяви ОСОБА_1 , яка наявна в матеріалах справи, не містить додатків. 
Отже, аналізуючи вищевикладені обставини, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що під час судового розгляду не встановлено, що відмова у прийнятті на роботу була необґрунтованою та є наслідком умисної, незаконної та безпідставної відмови в силу привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками чи пов`язана з дискримінаційними мотивами. 
Апеляційна скарга не містить доводів, які б слугували підставою скасування рішення суду І інстанції.
Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується апеляційний суд, з огляду на доводи апеляційної скарги, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
За таких обставин, відповідно до статті 375 ЦПК України відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення, а рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області, від 22 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                         П.П. Лисенко

Судді:                                                          Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова
__________________________________________________
Повний текст постанови складено 18 березня 2021 року.