ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 року                                 
м. Харків

справа № 645/5514/20
провадження № 22-ц/818/541/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: судді - Тичкової О.Ю., 
суддів – Маміної О.В., Пилипчук Н.П., 
за участю секретаря судового засідання – Сидорчук М.О.

учасники справи: 
позивач –  ОСОБА_1 
відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2020 року в складі судді Горпинич О.В., 

установив:

В провадження Фрунзенського районного суду м.Харкова надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відшкодування збитків та моральної шкоди. Одночасно із поданням позовної заяви була подана заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , що належить на спільні сумісній власності відповідачам.

Заява про забезпечення позову мотивована тим, що позивач звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відшкодування збитків та моральної шкоди. Ціна позову становить 297 000,00 грн., у зв`язку із чим, не впевнена, що в разі ухвалення рішення на його користь, відповідачі не будуть ускладнювати його виконання, а тому просить суд задовольнити заяву про забезпечення позову та накласти арешт на нерухоме майно що належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24.09.2020 у задоволені заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено. 

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та задовольнити її заяву про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права. Вважає, що ухвала суду першої інстанції невмотивована та необґрунтована з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів підтверджуючих обґрунтованість позовних вимог. Вважає, що саме накладення арешту на спірну квартиру є ефективним способом захисту на якому наполягає як звертаючись до суду першої інстанції так і під час перегляду справи судом апеляційної інстанції. 

Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 

Дослідивши наявні у справі докази, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відмовляючи у задоволені заяви про забезпечення доказів суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних підтверджуючих відомостей на обґрунтування доцільності вжиття заходів забезпечення позову, а лише висловлене припущення про подальшу неможливість виконання рішення суду. При цьому, судом не встановлено, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Крім того, позивачем не надано переконливих доказів щодо співмірності заявлених позовних вимог та виду забезпечення позову, про який вона просить.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що між сторонами існує спір щодо стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди внаслідок залиття квартири АДРЕСА_2 .

В обґрунтування доводів позовної заяви та заяви про забезпечення доказів позивач зазначає, що внаслідок короткого зімкнення у квартирі АДРЕСА_3 виникла пожежа та при її гасінні була затоплена квартира належна позивачу. Відповідачі не мають наміру відшкодувати спричинені збитки. В квартирі належній відповідачам виконуються ремонтні роботи та вживаються заходи для її швидкого відчуження. 

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої, частиною другою статті 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову ОСОБА_1 наполягала на забезпечення позову шляхом накладення арешту. 

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Дані положення судом першої інстанції під час вирішення питання про забезпечення позову не були враховані. 

Посилання суду першої інстанції, що матеріали справи не містять доказів того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду є помилковим з огляду на те, що необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав уважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову. 

Відповідно до вимог ч. 3 статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 18 січня 1994 року, квартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 . 

Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Під час апеляційного розгляду справи ОСОБА_1 пояснила, що ОСОБА_4 померла, та до теперішнього часу не вирішено питання про прийняття спадщини, у зв`язку з чим в судових дебатах просила суд накласти арешт на 2/3 частини квартири. 

Враховуючи, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідачів з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, колегія суддів вважає, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на 2/3 частки квартири в межах ціни позову 297000 грн є адекватним захистом для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. 

Накладення арешту на нерухоме майно є одним із видів забезпечення позову, визначених статтею 150 ЦПК України та підлягає державній реєстрації відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на належну відповідачам на праві власності частку квартири не призведе до обмеження їх права володіння та користування зазначеним майном, а лише тимчасово унеможливить розпорядження ним.

Ураховуючи, що при вирішенні заяви про забезпечення позову суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення, оскаржуване судове рішення відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову. 

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд 

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 

Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2020 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.

Накласти арешт на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 належних на праві спільні сумісній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в межах ціни позову – 297000 гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст судового рішення складено 05 березня 2021 року. 

Головуючий                                                                 О.Ю. Тичкова

Судді                                                                        О.В. Маміна

                                                                       Н.П. Пилипчук