ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 січня 2021 року                                                                                      Справа № 924/809/20 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б. ,  суддя Філіпова Т.Л. 

при секретарі судового засідання Першко А.А.
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лінкойл" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 02 жовтня 2020 року в справі №924/809/20 (суддя -               Муха М.Є.)
час та місце ухвалення: 2 жовтня 2020 року; м. Хмельницький, майдан Незалежності, 1; повний текст рішення складено 12 жовтня 2020 року                                                                                                                                                             
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лінкойл"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Старокостянтинівцукор"
про стягнення 883 454 грн 64 коп.
за участю представників сторін:
від Позивача - Магурський О.П.;
від Відповідача - Драчук С.Л..

ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛІНКОЙЛ» (надалі - Позивач) звернулося в Господарський суд Хмельницької області з позовом до      Товариства з обмеженою відповідальністю «Старокостянтинівцукор» (надалі - Відповідач) про стягнення  407272 грн 53 коп.  основного боргу,          441999 грн 73 коп. пені, 40350 грн 90 коп.  трьох відсотків річних та 328 689 грн інфляційних втрат.
Позовні вимоги вмотивовані тим, що відповідно до укладеного між сторонами договору поставки від 15 серпня 2018 року № 34 поставки товару виконувалися Позивачем належним чином, у точній відповідності до Договору і Специфікацій. Щодо кожної партії вугілля Відповідачу надавалися рахунок-фактура, видаткова накладна, сертифікат (посвідчення) якості і копії залізничних квитанцій. Загалом, підсумовує Позивач, за серпень-листопад 2018 року здійснено постачання товару на суму 14 274   282 грн         53 коп. (з урахуванням коригування), факт виконання і визначення дати поставки підтверджується видатковими накладними. Позивач наголошує, що впродовж дії Договору поставки Відповідач неналежним чином виконував зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати поставленого товару, загалом за поставлений товар було сплачено 13 867 010 грн. Оскільки оплата поставленого товару здійснювалася з прострочкою, Позивачем 14 березня 2019 року в порядку пункту 4.6 Договору поставки було проведено коригування вартості поставленого вугілля на суму 3225,11 грн, про що було складено та надіслано Відповідачу для підписання Акт коригування №1/03-19. Поряд із основною сумою боргу, Позивач просив стягнути 105289 грн 96 коп. пені за період з 4 липня 2019 року по 4 липня 2020 року, 41388 грн 61 коп. 3% річних за період з 2 вересня 2018 року по 4 серпня 2020 року, 329503 грн 54 коп. інфляційних нарахувань за період вересень 2018 року - червень 2020 року.
Водночас, на адресу місцевого господарського суду від Позивача надійшла заява від 3 серпня 2020 року про уточнення позовних вимог (яка була прийнята місцевим господарським судом до розгляду), відповідно до якої Позивач просив стягнути з Відповідача 407272 грн 53 коп.  основного боргу, 105289 грн 96 коп. пені, 41388 грн 61 коп.  трьох відсотків річних та 329 503 грн 54 коп. інфляційних втрат (а.с. 81-82).
Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 2 жовтня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача   24664 грн 55 коп. трьох відсотків річних, 54027 грн 99 коп. інфляційних нарахувань, а також покладено на Відповідача витрати зі сплати судового збору в розмірі 1150 грн 39 коп.. У позові в частині стягнення 407272 грн 53 коп. боргу, 105289 грн 96 коп. пені, 275475 грн 55 коп. інфляційних нарахувань та 16724 грн 06 коп. 3 % річних, відмовлено.
Приймаючи дане рішення,      суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи (зокрема платіжними дорученнями) підтверджується сплата Відповідачем вартості товару на суму 13667010 грн, а також переплата в сумі 5364 грн 60 коп., що свідчить про відсутність у Відповідача боргу за поставлений товар у заявленому Позивачем розмірі. Місцевий господарський суд зазначив, що Позивачем належними та допустимими доказами не доведено наявність у Відповідача боргу за поставлений товар у заявленій сумі. Відповідно суд в оспорюваному рішенні прийшов до висновку що вимога Позивача про стягнення             407272 грн 53 коп. боргу задоволенню не підлягає.
Доводи Позивача про те, що сторони визначили вартість товару у видаткових накладних, які підписані Відповідачем без зауважень, судом першої інстанції до уваги не прийняті, оскільки не відповідають умовам Договору поданого  Відповідачем, яким визначено сталу вартість товару, яка може бути змінена лише шляхом укладення сторонами письмової додаткової угоди.
Що ж стосується позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та річних, то місцевим господарським судом було зазначено, що  до уваги приймається контррозрахунок Відповідача, та встановлено, що обґрунтованими є інфляційні у розмірі 54027 грн 99 коп. за жовтень - листопад 2018 року. У стягненні 275475 грн 55 коп. інфляційних було відмовлено.
З приводу заявлених до стягнення Позивачем 41388 грн 61 коп. 3% річних, то місцевим господарським судом було зазначено, що обґрунтованим є стягнення  3% річних у розмірі 22664 грн 55 коп. за період з 6 вересня 2018 року по 13 грудня 2018 року, у стягненні 16724 грн 06 коп. 3 % річних відмовлено.
Що стосується позовних вимог про стягнення пені, то місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні було зазначено, що Позивачем належними та допустимими доказами не доведено наявність у Відповідача боргу за поставлений товар у заявленій сумі, відповідно відсутні підстави для нарахування на зазначену суму боргу пені, а тому позовні вимоги про стягненні 105289 грн 96 коп. пені задоволенню не підлягають.

Не погоджуючись з винесеним судом першої інстанції рішенням, Позивач  подав апеляційну скаргу (а.с. 153-157), в якій з підстав, вказаних у ній просить скасувати рішення Господарського суду Хмельницької області  в повному обсязі та прийняти нове, яким позов задоволити повністю.
Зокрема,      мотивуючи апеляційну скаргу, Позивач звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що сторонами спільно підтверджено факт поставки товару саме за видатковими накладними, долученими Позивачем до матеріалів справи, де загальна сума цих накладних складає 14 271 057 грн 42 коп., інших ж накладних як вказує Позивач не існує. Позивач категорично заперечу проти доводів Відповідача про поставку товару за ціною 3111 грн за 1 тонну та на загальну суму 13 661 645 грн 40 коп. Також Позивач в своїй апеляційній скарзі зазначив, що суд не повинен був самостійно визначати загальну вартість поставок «із розрахунку договірної ціни», а повинен був керуватися вартісними показниками видаткових накладних. 
Що ж стосується відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені, то Позивач вважає що пеня в розмірі 105289 грн 96 коп. підлягає до задоволення за період з 4 липня 2019 року по 3 липня 2020 року та розрахована саме у межах річного строку  позовної давності до дати подання позову та на суму існуючої та доведеної на переконання апелянта заборгованості у цей період.  
Що ж стосується позовних вимог про стягнення 3% річних, то Позивач вказав, що суд першої інстанції повинен був перевірити розрахунки Позивача, оскільки ними обгрунтовується кожна позовна вимоги, а лише потім має право перевірити і контррозрахунки Відповідача та врахувати доводи такого контррозрахунку в частині, що спростовують розрахунок Позивача.  
Також, апелянт в своїй апеляційній скарзі зауважив, що згідно поданих Відповідачем платіжних доручень Відповідач здійснював оплату заборгованості і після 13 грудня 2018 року, і останню оплату Відповідач здійснив платіжним дорученням №9927 від 21 лютого 2019 року в сумі 217010 грн, а отже і до цієї дати наявна була прострочена заборгованість.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 17 листопада 2020 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Позивача на рішення Господарського суду Хмельницької  області, ухваленого    2 жовтня  2020 року в справі №924/809/20 та запропоновано Відповідачу  в строк протягом 7 днів з дня вручення даної ухвали, подати відзив на апеляційну скаргу Позивача.
На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду 1 грудня 2020 року надійшов відзив Відповідача в якому він заперечує проти задоволення апеляційної скарги Позивача та просив залишити рішення Господарського суду Хмельницької області без змін.  При цьому Відповідач  вказав, що на    виконання умов Договору поставки Позивачем протягом серпня-листопада поставлено 4391,4 тон вугілля на загальну суму 13661645 грн 40 коп.. Однак, не зважаючи на те, що кількість поставленого вугілля на 191,4 тон перевищує встановлені умовами Договору поставки кількість поставки, Відповідач прийняв даний Товар в повному обсязі та здійснив оплату за нього, що підтверджується платіжними дорученнями на загальну суму 13 667 010 грн. Таким чином, заявлені позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за основним боргом, як вважає Відповідач, не відповідають дійсності, оскільки такий борг відсутній, а натомість існує переплата в розмірі 5364 грн 60 грн. Відповідач також  звертає увагу суду, що жодних додаткових угод на зміну ціни Товару сторонами не укладалось, як того вимагається пункт 2.3 Договору поставки.
З приводу нарахованої пені, Відповідач вважає, що остання нарахована поза межами строків встановлених частини 6 статті 232 ГПК України. 
Ухвалою Північно-апеляційного господарського суду від 4 грудня 2020 року було призначено справу № 924/809/20 до розгляду на 23 грудня  2020 року об. 14:00 хв..
На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду 8 грудня 2020 року від Позивача надійшло клопотання про призначення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
Ухвалою Північно-апеляційного господарського суду від 9 грудня 2020 року було задоволено клопотання Позивача та призначено судове засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду (а.с. 183).
В судовому засіданні від 27 січня  2021 року, яке було проведено в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду,  представник Позивача     підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення місцевого господарського суду скасувати, та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги в розмірах позовних вимог, зазначених в позовній заяві.    При цьому зазначив, що в матеріалах справи містяться підписані Відповідачем видаткові накладні в яких визначено суми поставки та їх вартість, а також зазначив, що ціна за 1 Тонну Товару становить саме 3250 грн з ПДВ, а не 3111 грн як зазначає Відповідач, що підтверджено первинними доказами, а саме видатковими накладними. Також, представник Позивача вказав, що судом не вірно взято до уваги контррозрахунок Відповідача, залишаючи при цьому поза увагою розрахунок пені, річних та інфляційних втрат поданий Позивачем.
В судовому засіданні від 27 січня 2021 року представник    Відповідача заперечив щодо доводів,       висвітлених в апеляційній скарзі Позивача, вважає її безпідставною та необгрунтованою,      зазначив, що Відповідач повністю платив всі поставки Товару по Договору поставки в редакції Відповідача із розрахунку 3111 грн за 1 Тонну. Представник Позивача вказав, що не визнавав Договір недійсним, що свідчить про дійсність умов Договору. Також представник Відповідача вказав, що Позивачем на виконання вимог ухвали місцевого господарського суду не було подано оригіналів Договору поставки та Специфікацій до договору, посилаючись на відсутність у нього таких оригіналів з огляду на виїмку документів під час обшуку, однак долучений Позивачем до матеріалів справи Протокол обшуку від 3 вересня 2019 року не містить відомостей щодо вилучення у Позивача таких оригіналів.  
Заслухавши представника Позивача та Відповідача, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що апеляційну скаргу Позивача слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що Позивачем в обґрунтування позовних вимог до матеріалів справи подано копію договору поставки №34 від 15 серпня 2018 року, який укладено між Позивачем та Відповідачем (надалі – Договір; а.с. 5-8).
Відповідно до пункту 1.1 Договору (поданого Позивачем):  Позивач зобов`язався поставити у встановлений термін у власність Відповідача вугільну продукцію (код за УКТ ЗЕД 2701), далі по тексту - "товар", а Відповідач зобов`язався прийняти Товар та сплатити за нього грошові кошти на умовах викладених у даному Договорі; марка Товару, сорт, кількість, якість, строки й умови постачання Товару що поставляється та інші відомості необхідні для виконання цього Договору, визначаються в Специфікаціях, що є невід`ємною частиною Договору.
Згідно пункту 2 Договору: ціна на Товар є договірною, встановлюється за згодою Сторін у національній валюті України - гривнях, і вказується в укладених Сторонами Специфікаціях; ціна може змінюватись згідно змінам курсу НБУ у порядку, визначеному у Специфікаціях; ціна Товару, який піддягає поставці або поставлений не умовах укладеної Сторонами Специфікації, може бути змінена виключно за письмовою згодою обох Сторін; загальна вартість цього Договору є величиною змінної і складається з суми    вартостей всіх оформлених письмово і підписаних обома сторонами Специфікацій до Договору.
Пунктом 4.1 Договору (поданого Позивачем) вказано, що: умови розрахунків вказуються у Специфікаціях до цього Договору; Відповідач розраховується з Позивачем за товар у грошовій формі; оплата здійснюється на підставі рахунків Позивача в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на поточних рахунок Позивача; умова оплати: 100% передплата протягом 1 дня з дати узгодження обсягу партії Товару до поставки, що зазначена в рахунку Позивача, якщо інше не зазначено в Специфікаціях до цього Договору; рахунок направляється Позивачем на електронну пошту Відповідача, зазначену в пункті 12.7 цього Договору, в день узгодження обсягу партії товару; датою оплати вважається дата зарахування коштів на поточних рахунок Позивача.
У відповідності до пункту 4.6 Договору (поданого Позивачем): у разі, якщо у Відповідача виникла, заборгованість перед Позивачем за поставлене вугілля та на дату оплати цієї заборгованості відбулися зміни курсу НБУ Долара США більш ніж на 1% в сторону збільшення від курсу НБУ на дату поставки, базова ціна неоплаченого вугілля підлягає коригуванню і оплата заборгованості здійснюється Відповідачем в гривнах України за курсом НБУ гривні    по    відношенню до долара США    + 1,5 % на дату платежу; збільшення    вартості вугілля оформлюється Актом коригування вартості вугілля, який підлягає поверненню Позивачу в строки та на умовах, передбачених в пункті 5.2 цього Договору.
Як зазначено в пункті 4.7 Договору (примірник Позивача) при надходженні грошових коштів від Відповідача: в першу чергу кошти направляються на компенсацію витрат за транспортування вугілля; в другу чергу погашається заборгованість за поставлене вугілля; в третю чергу кошти направляються на компенсацію витрат за транспортування вугілля наступних поставок, щодо яких Відповідачу надані рахунки - фактури; залишок грошових кошті зараховується в рахунок оплати наступних поставок вугілля за цим Договором.
Відповідно до пункту 11.1 Договору, даний Договір вступає в силу з дати його підписання обома Сторонами і діє до 31 грудня 2018 року, а в частині виконання грошових зобов`язань - до повного їх виконання. 
Як вказує Позивач в своїй позовній заяві та на підтвердження чого долучає відповідні Специфікації,   21 серпня 2018 року до Договору підписано Специфікацію №1 якою узгоджено поставку вугілля кам`яного Марки Д (0-25) у кількості 4112,50 тон., за ціною 3250 грн за 1 тонну, всього на загальну суму               13   365   625 грн.; строк поставки Товару: серпень - вересень 2018 року; умови оплати: протягом 2 календарних днів від дати поставки (а.с. 9).
Також Позивач вказує, що 12 листопада 2018 року до договору підписано Специфікацію №2, якою узгоджено поставку вугілля кам`яного Марки Д (0-30) у кількості 280 тон, ціна за тону 3250 грн, всього  на загальну суму 910000 грн;  строк поставки Товару: листопад 2018 року; умови оплати: протягом 2 календарних днів від дати поставки.
Позивачем в підтвердження своїх позовних вимог було долучено до матеріалів справи   копій видаткових накладних (із зазначенням ціни за 1 тонну товару без ПДВ – 2708 грн 33 коп.): видаткова накладна  № 395 від 30 серпня 2018 року на суму 2265 409 грн 72 коп.; видаткова накладна  №396 від 30 серпня 2018 року на суму 2946771 грн 37 коп.; видаткова накладна  №401 від 1 вересня 2018 року на суму 224249 грн 72 коп.; видаткова накладна № 405 від 1 вересня 2018 року на суму 1806835 грн 27 коп.; видаткова накладна  №406 від 1 вересня 2018 року на суму 2496646 грн 93 коп.; видаткова накладна  №409 від 1 вересня 2018 року на суму 1815285 грн 26 коп.; видаткова накладна  №418 від 1 вересня 2018 року на суму 680386 грн 67 коп.; видаткова накладна  №402 від 2 вересня 2018 року на суму 681686 грн 66 коп.; видаткова накладна №413 від 2 вересня 2018 року на суму 448336 грн 94 коп.; видаткова накладна  №537 від 24 листопада 2018 року на суму 452724 грн 44 коп.; видаткова накладна  №538 від 28 листопада 2018 року, які згідно напису на видаткових накладних, були підписані зі сторони Позивача Директором «Онопченко С.А.», а зі сторони Відповідача «Зав.складом Панчук Н.В.» (а.с. 11-21).
Всього, як вказує Позивач в своїй позовні заяві було поставлено товар на загальну суму (відповідно до вищеописаних  видаткових накладних)  14   271 057 грн 42 коп., які оплачено частково у сумі 13867010 грн.
У матеріалах справи також містяться наступні платіжні доручення: платіжне доручення № 8648 від 4 вересня 2018 року на суму 1   000   000 грн із призначенням платежу «Оплата за вугілля кам`яне Марки Д(0-25) згідно договора поставки №34 від 15 серпня 2018 року в т.ч. ПДВ 20%»; платіжне доручення № 8675 від 6 вересня 2018 року на суму 3   000   000 грн із призначенням платежу «Оплата за вугілля кам`яне Марки Д(0-25) згідно договора поставки №34 від 15 серпня 2018 року в т.ч. ПДВ 20%»; платіжне доручення № 8736 від 13 вересня 2018 року на суму 3   000   000 грн із призначенням платежу «Оплата за вугілля кам`яне Марки Д(0-25) згідно договора поставки №34 від 15 серпня 2018 року в т.ч. ПДВ 20%»; платіжне доручення № 8775 від 20 вересня 2018 року на суму 2   500   000 грн із призначенням платежу «Оплата за вугілля кам`яне Марки Д(0-25) згідно договора поставки №34 від 15 серпня 2018 року в т.ч. ПДВ 20%»; платіжне доручення № 8831 від 26 вересня 2018 року на суму 1   500   000 грн із призначенням платежу «Оплата за вугілля кам`яне Марки Д(0-25) згідно договора поставки №34 від 15 серпня 2018 року в т.ч. ПДВ 20%»; платіжне доручення № 8866 від 28 вересня 2018 року на суму 2   000   000 грн із призначенням платежу «Оплата за вугілля кам`яне Марки Д(0-25) згідно договора поставки №34 від 15 серпня 2018 року в т.ч. ПДВ 20%»; платіжне доручення № 9482 від 14 грудня 2018 року на суму 100   000 грн із призначенням платежу «Оплата за вугілля кам`яне Марки Д(0-25) згідно договора поставки №34 від 15 серпня 2018 року в т.ч. ПДВ 20%»; платіжне доручення № 9506 від 19 грудня 2018 року на суму    150   000 грн із призначенням платежу «Оплата за вугілля кам`яне Марки Д(0-25) згідно договора поставки №34 від 15 серпня 2018 року в т.ч. ПДВ 20%»; платіжне доручення № 9747 від 29 січня 2019 року на суму    200   000 грн із призначенням платежу «Оплата за вугілля кам`яне Марки Д(0-25) згідно договора поставки №34 від 15 серпня 2018 року в т.ч. ПДВ 20%»; платіжне доручення № 9927 від 21 лютого 2019 року на суму    217010 грн із призначенням платежу «Оплата за вугілля кам`яне Марки Д(0-25) згідно договора поставки №34 від 15 серпня 2018 року в т.ч. ПДВ 20%» (а.с. 56-65).
Як зазначає Позивач, 14 березня 2019 року складено акт коригування №1/03-19 відповідно до пункту 4.6 Договору та Специфікації №1 вартості вугілля, поставленого, але не оплаченого Відповідачем, в сторону збільшення на суму 3225 грн 11 коп. (а.с. 22), а всього  відповідно до розрахунку заборгованості та акту коригування, здійснених Позивачем,  борг Відповідача становить 407272 грн 53 коп. (враховуючи суму коригування).
Поряд із сумою основного боргу, Позивачем нараховані та заявлені до стягнення    105289 грн 96 коп. пені за період з 4 липня 2019 року по 4 липня 2020 року, 3% річних у сумі 41388 грн 61 коп. за період з 2 вересня 2018 року по 4 серпня 2020 року, інфляційних втрат у сумі 329503 грн 54 коп. за вересень 2018 року - червень 2020 року.
Як вбачається з позовної заяви підставою позовної вимоги Позивача  до  Відповідача  було невиконання Відповідачем  зобов`язання щодо повної  оплати  Товару за Договором, внаслідок чого    Позивач звернувся до суду за захистом порушеного, на його думку, права щодо стягнення боргу  з урахуванням штрафних санкцій, річних та інфляційних з Відповідача.

В той же час, Відповідачем в матеріали справи надано копію Договору №34 від 15 серпня  2018 року, укладеного між Позивачем та Відповідачем (надалі – Договір поставки; а.с. 48-55).
Відповідно до пункту 1.1 Договору поставки (поданого Відповідачем),  Позивач зобов`язався поставити у встановлений термін у власність Покупця вугільну продукцію (код за УКТ ЗЕД 2701) марки Д (0-25), далі по тексту - "товар", а Відповідач зобов`язався прийняти Товар та сплатити за нього грошові кошти на умовах викладених у даному Договорі поставки; Позивач зобов`язався протягом серпня-жовтня поставити Відповідачу Товар в кількості 4000 тон.
Згідно пункту 2 Договору поставки:  ціна на Товар є договірною, фіксованою, встановлюється за згодою Сторін у національній валюті України – гривнях; сторони дійшли згоди, що вартість однієї тони товару складає 3111грн; після підписання обома сторонами Договору поставки на поставку Товару, зміна ціни на товар не допускається, за виключенням випадків узгодження Сторонами ціни Товару викладену в письмовій формі, шляхом укладання Додаткової угоди до Договору поставки. 
Відповідно до пункту 4 Договору поставки, умови розрахунків визначаються встановлюється за згодою Сторін та після підписання Сторонами Договору поставки, зміна умов розрахунку за Товар не допускається. 
Як визначено пунктом 4.2 Договору поставки: Відповідач розраховується з Позивачем за Товар у грошовій формі; оплата здійснюється на підставі рахунків Позивача в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Позивача протягом 5-ти банківських днів, від дати поставки.
В силу дії пункту 4.3 Договору поставки, умова оплати: 100% передплата протягом 1 дня з дати узгодження обсягу партії Товару до поставки, що зазначена в рахунку Позивача;  рахунок надсилається Позивачем на електронну пошту Відповідача, зазначену в пункті 12.7 цього Договору поставки, в день узгодження обсягу партії Товару. 
У відповідності до пункту 4.4 Договору поставки: оплата    залізничного    тарифу       при       транспортуванні       Вугілля       здійснюється       Відповідачем з подальшою компенсацією його вартості    Відповідачем    на підставі наданих Позивачем рахунків, залізничної       накладної    та       акту       надання       послуг; Відповідач компенсує Позивачу вартість залізничного тарифу до місця призначення; встановлену "Збірником тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги" на час відправлення вантажу із застосуванням коефіцієнта "К" - 1,9. 
Пунктом 4.5 Договору поставки визначено, що датою оплати вважається дата зарахування коштів на поточний рахунок Позивача.
Згідно пункту 4.6 Договору поставки, при надходженні грошових коштів від Відповідача: в першу чергу кошти направляються на компенсацію витрат за транспортування вугілля ( якщо Відповідач  здійснює компенсацію витрат на транспортування вугілля); в другу чергу погашається заборгованість за поставлене вугілля; в третю чергу кошти направляються на компенсацію витрат за транспортування вугілля наступних поставок, щодо яких Відповідачу надані рахунки-фактури; залишок грошових коштів зараховується в рахунок оплати наступних поставок вугілля за цим Договором поставки.
Відповідно до пунктів 7.4 та 7.7 Договору поставки,  у випадку порушення умов оплати Товару, передбачених розділом 4.2 цього Договору поставки, Відповідач, на вимогу Позивача, зобов`язався сплатити останньому пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення платежу, від суми заборгованості за кожен календарний день прострочення, в порядку передбаченому частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України.
В силу дії пункту 11.1 Договору поставки:  Договір поставки вступає в силу з дати його підписання обома Сторонами і діє до 31 грудня 2018 року, а в частині виконання грошових та гарантійних зобов`язань – до повного їх виконання; закінчення строку дії або розірвання цього Договору поставки не звільняє Сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час його дії.

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що згідно пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України: підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. 
Зважаючи на характер встановлених між сторонами правовідносин вбачається, що між сторонами виникли правовідносини, пов`язані із поставкою товару та відповідальністю за порушення строків оплати, регулювання яких здійснюється   Господарським кодексом України,   Цивільним кодексом України   тощо.
          Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено: що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Згідно зі статтею 193 Господарського кодексу України: суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.
Відповідно до частини 1 статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона  (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Як передбачено  частинами 1, 2 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару, а також покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.
З положень статті 509 Цивільного кодексу України та статті 173 Господарського кодексу України вбачається, що: господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Нормами статті 627 Цивільного кодексу  України встановлено свободу договору, тобто відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 193 Господарського кодексу України визначено, що: суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Також кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. 
Згідно зі частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як вбачається із матеріалів справи, між сторонами виникли правовідносини з договору поставки згідно умов якого сторони взяли на себе зобов`язання з поставки та оплати товару.
В той же час, зважаючи на долучення до  матеріалів справи копії Договору, поданого  зі сторони Позивача та копії Договору поставки, поданого Відповідачем  (умови та дійсність якого  заперечує Позивач), обгрунтовуючи підставність та доведеність своїх позовних вимог саме видатковими накладними та Специфікаціями,  колегія суддів дослідивши докази долучені до матеріалів справи зазначає наступне. 
З матеріалів справи слідує, що Позивачем в обґрунтування позовних вимог надано копію Договору поставки №34 від 15 серпня 2018 року (а.с. 5-8),  однак Відповідач заперечуючи проти позовних долучив до матеріалів справи  іншу редакцію Договору поставки (а.с. 48-55), відмінну  від наданої Позивачем до позовних матеріалів, а також повідомив, що у нього відсутні та ним не підписувались Специфікації до цього Договору поставки (а.с. 47).    
Відтак, колегія суддів зважаючи на існування двох примірників Договорів поставки досліджує всі докази у їх сукупності із застосуванням принципу належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також вірогідність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупноті. 
За змістом частини 1   статті 77 Господарського процесуального кодексу України   допустимість доказів означає, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Правило допустимості доказів у процесуальному праві розумілось як певне, встановлене законом обмеження у використанні доказів у процесі вирішення конкретних справ, що є наслідком наявності письмових форм фіксації правових дій та їх наслідків.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Шабельник проти України" (Заява N 16404/03) від 19 лютого 2009 року 921, зазначається, що хоча стаття 6 гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (див. рішення у справі "Шенк проти Швейцарії", від 12 липня 1988 року, серія A, N 140, с. 29, пп. 45 - 46, та у справі "Тейшейра ді Кастру проти Португалії", від 9 червня 1998 року, Reports 1998-IV, с. 1462, п. 34).
Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.
Отже, допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.
Статтею 79  Господарського процесуального кодексу України   визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до   статті 91  Господарського процесуального кодексу України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору; письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом; якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу; якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
При цьому,       судове рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження та оцінки судом.
З огляду на викладене, колегія суддів зауважує, що в силу приписів частин третьої та п`ятої статті 96 ГПК України, праву учасника справи подати до суду паперову копію доказу відповідає право суду витребувати у відповідної особи оригінал доказу з власної ініціативи, зокрема, у випадку, якщо суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу.   При цьому невзяття судом до уваги паперової копії оригіналу письмового доказу є процесуальним наслідком   саме неподання оригіналу письмового доказу на вимогу суду   (а не неподання його разом із позовом чи відзивом на нього).
Відповідно, добросовісно реалізуючи право на подання відповідного доказу в його паперовій копії, учасник справи, виходячи з принципу правової визначеності, може розраховувати на відповідні процесуальні дії суду, у випадку виникнення у нього (суду) сумнівів щодо відповідності поданої паперової копії оригіналу, включаючи і право учасника справи, у разі відсутності у нього можливості подати доказ, який витребовує суд, або відсутності можливості подати такий доказ у встановлені строки, повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про витребування таких доказів (частини восьма, десята статті 81 ГПК України).
Частиною четвертою статті 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи,   крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ухвалою Господарського суду Хмельницької суду від 31 серпня 2020 року було зобов`язано Позивача надати для огляду в судовому засіданні оригінали Договору №34 від 15 серпня 2018 року та Специфікації №1 від 21 серпня 2018 року, Специфікації №2 від 12 листопада 2018 року, у зв`язку із наявною у Відповідача іншої редакції Договору поставки та запереченням Відповідача щодо підписання таких документів.
На виконання даної ухвали Позивачем повідомлено про неможливість надати оригінали зазначених доказів, у зв`язку із їх вилученням співробітками СБУ під час обшуку та на підтвердження зазначеного  надано копію протоколу обшуку від 3 вересня 2019 року (а.с. 126-131). 
При дослідженні Протоколу обшуку від 3 вересня 2019 року колегією суду встановлено, що копія протоколу належним чином не засвідчена та не містить інформації про вилучення у Позивача оригіналу Договору №34 від 15 серпня 2018 року, Специфікації №1 від 21 серпня 2018 року та Специфікації №2 від 12 листопада 2018 року. Дане ж в свою чергу, на переконання суду апеляційної інстанції обгрунтовано привело суд першої інстанції до висновку  про відсутність оригіналів у Позивача відповідних доказів та як наслідок неможливість суду дослідити відповідність поданих Позивачем копії доказів їх оригіналам.
При цьому Позивачем не надано суду першої інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження факту наявності у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу (саме  в редакції Позивача Договору та Специфікації №1, №2). Відповідних доказів не подано і суду апеляційної інстанції (з поданням апеляційної скарги). 
Натомість Відповідачем на вимогу суду першої інстанції було надано для огляду в судовому засіданні місцевого господарського суду оригінал Договору №34 від 15 серпня 2018 року на який Відповідач покликається як на підставу існування між сторонами договірних відносин, зміст якого є відмінним від змісту копії договору наданого Позивачем.
Відтак, зважаючи на  допустимість доказів, колегія суддів досліджуючи подані докази діє в правовому полі дії частини 6 статі 91 Господарського процесуального кодексу України (якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги) як належний доказ існування між сторонами договірних відносин у даній справі враховує положення Договору поставки у редакції наданій Відповідачем.
В той же час апеляційний господарський суд констатує  не доведення  апелянтом існування Договору і Специфікацій в поданій Позивачем редакції (і як наслідок неможливість дослідження даного доказу на предмет його справжності та відповідності підписів і печаток Відповідача, що нібито містяться на ньому (шляхом призначення експертизи); при цьому суд констатує явну відмінність підписів нібито директора Відповідача на специфікаціях поданих Позивачем від його ж підписів на інших доказах, в тому числі від підпису, що наявний на Договорі поставки  Відповідача).
Відтак суд констатує, що відповідно до пункту 1.1 даного Договору поставки: Позивач зобов`язався поставити у встановлений термін у власність Відповідача вугільну продукцію (код за УКТ ЗЕД 2701) марки Д (0-25), далі по тексту - "товар", а Відповідач зобов`язався прийняти Товар та сплатити за нього грошові кошти на умовах викладених у даному Договорі; Позивач зобов`язався протягом серпня-жовтня поставити Відповідачу Товар в кількості 4000 тон.
Згідно пункту 2 Договору поставки:  ціна на Товар є договірною, фіксованою, встановлюється за згодою Сторін у національній валюті України – гривнях; сторони дійшли згоди, що вартість однієї тони товару складає 3111 грн; після підписання обома сторонами Договору на поставку Товару, зміна ціни на товар не допускається, за виключенням випадків узгодження Сторонами ціни Товару викладену в письмовій формі, шляхом укладання Додаткової угоди до Договору поставки. 
Як встановлено матеріалами справи та не заперечується сторонами, Позивачем на підставі вищеописаних видаткових накладних поставлено Відповідачу 4391,4 тон, що в розрахунку до пункту 2.2 Договору поставки складає  13   661 645 грн 40 коп. (із розрахунку 3111 грн за тону вугілля).
Позивач просить стягнути з Відповідача 407   272 грн 53 коп. боргу за поставлений товар. 
При цьому, як вказує Позивач  дана сума є відкорегованою вартістю поставленого товару яка проведена відповідно до пункту 4.6 Договору (у редакції Позивача) у зв`язку із прострочкою оплати. 
Однак, колегія суддів звертає увагу, що Акт коригування складений Позивачем 14 березня 2019 року (не зважаючи на умови пункту 4.6 Договору, як вказує сам Позивач) містить лише підпис Позивача, а в матеріалах справи відсутні докази, які б вказували про доведення змісту та існування такого Акту коригування до відома Відповідача, що свідчить про недоведеність належними доказами зі сторони Позивача  існування боргу за поставлений товар саме в сумі 407   272 грн 53 коп..
В той же час, дослідивши розрахунки Позивача (а.с. 83-85) вбачається, що в них відображена сума боргу із врахуванням суми зазначеної в Акті коригування, яка була підставою для нарахування пені, річних та інфляційних втрат.   
Поряд із цим матеріалами справи, зокрема вищеописаними  платіжними дорученнями (а.с. 56-65)  підтверджується сплата Відповідачем вартості товару на суму 13   667   010 грн. 
При цьому зважаючи на те, що Позивач в підтвердження існування суми боргу за поставлений товар покликається саме на вартісні та цінові показники за видатковими накладними (а.с. 11-21) колегія суддів звертає увагу, що в кожному платіжному дорученні в призначенні платежу зазначено: «Оплата за вугілля каміне Марки Д (0-25) згідно договора поставки № 34 від 15.08.2018 р. в.т.ч. ПДВ 20» (а не видаткову накладну номер …. та суму …», що свідчить про те, що Відповідачем на виконання умов Договору поставки здійснювалися оплати за отриманий по Договору поставки товар у кількості, зазначеній саме по видаткових накладних  та ціні, встановленій саме у пункті 2.2 Договору поставки (зважаючи при цьому й на ту обставину, що підпис на видаткових накладних зі сторони Відповідача вчинено завскладом в обов`язки якого входить не встановлювати ціну а слідкувати за отриманням товарно-матеріальних цінності в кількості, зазначеній в накладних)).  
При цьому з огляду на недоведеність Позивачем існування Договору, Специфікації 1 та Специфікації 2, що подані ним в копіях, суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що самі по собі видаткові накладні апріорі не можуть вносити зміни до існуючого Договору (тим більше з огляду на визначення в Договорі поставки порядку внесення таких змін).
Окрім того, сам же Позивач в своїй апеляційній скарзі вказує про те, що: можливо доводи Позивача не відповідають договору проте вони вказують на реальні факти (а саме факти вартісні  показників зазначених у видаткових накладних), та сторони домовилися про поставку товару за однією ціною, а потім також за спільною згодою змінили цю домовленість і здійснювали поставу на змінених умовах         (а.с. 155).
Однак, доводи Позивача про те, що сторони визначили вартість товару у видаткових накладних, які підписані Відповідачем без зауважень, судом до уваги не приймаються, оскільки не відповідають умовам Договору поставки, яким визначено сталу вартість товару, яка може бути змінена лише шляхом укладення сторонами письмової додаткової угоди. Натомість у матеріалах справи відсутні докази укладення такої угоди.
Між тим Позивач в своїй апеляційній скарзі вказуючи про те, що його відносини з-приводу поставки Товару та існування суми боргу, підтверджуються саме видатковими накладними, залишає при цьому поза увагою те, що відносини між Позивачем та Відповідачем виникли саме на підставі укладеного Договору поставки і за своєю правовою природою є договірними, а не позадоговірними відносинами (факт існування яких підтверджується саме видатковими накладними).
В той же час, в матеріалах справи відсутні докази, які б вказували про визнання недійсним Договору поставки (поданого Відповідачем) та звернення Позивача до суду з відповідним позовом про визнання такого договору недійсним. 
Водночас,   Відповідач не заперечує факт існування видаткових накладних, визнаючи при цьому весь обсяг поставленого товару (4391, 4 Тонни), а заперечує лише ціну за 1 тонну, що має першочергове значення для визначення всієї суми поставки та проведених відповідачем оплат, а в цілому свідчить про відсутність чи існування боргу.
В той же час доводи Відповідача щодо встановлення ціни з розрахунку 3111 грн за 1 тонну вугілля підтвердженні належними та допустимими доказами та базуються саме на Договорі поставки, який і став підставою для виникнення договірних відносин між Позивачем та Відповідачем з-приводу поставки товару.
Усе вищевстановлене  в судовій  постанові свідчить про відсутність у Відповідача боргу за поставлений товар у заявленому Позивачем розмірі, а в цілому про недоведеність  належними та допустимими доказами наявності у Відповідача боргу за поставлений товар у заявленій Позивачем сумі. 
Отже, зважаючи на все вищеописане в даній судовій постанові в площинні існування умов Договору поставки та доказів щодо здійснення оплат,  колегія суддів прийшла до висновку, що позовна вимога Позивача про стягнення 407272 грн 53 коп. боргу задоволенню не підлягає.
Дане рішення в цій частині й було прийнято місцевим господарським судом, відповідно, колегія суддів залишає судове рішення без змін в цій частині.

Що ж стосується позивних вимог Позивач про стягнення з Відповідача 105289 грн  96 коп. пені за період з 4 липня 2019 року по 4 липня 2020 року, то колегія суддів зауважує наступне. 
Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України та статті 230 Господарського кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.
У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. При цьому штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
В силу дії частини 4 статті 231 Господарського кодексу України: розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі; при цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" встановлено, що: платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Підпунктами 7.4 та 7.7 Договору поставки, сторони передбачили, що у випадку порушення умов оплати Товару, передбачених розділом 4.2 цього Договору, Відповідач, на вимогу Позивача, зобов`язався сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення платежу, від суми заборгованості за кожен календарний день прострочення, в порядку передбаченому частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України.
Позивач просить стягнути з Відповідача 105289 грн 96 коп. за період з 4 липня 2019 року по 3 липня 2020 року. Як вбачається із поданого розрахунку (а.с. 83-85), останній проведено на суму боргу у розмірі 407272 грн 53 коп.. Натомість апеляційним господарським судом констатовано, що Позивачем належними та допустимими доказами не доведено наявність у Відповідача боргу за поставлений товар у заявленій сумі, відповідно відсутні підстави для нарахування на неіснуючу суму боргу пені. Відтак позовні вимоги про стягненні 105289 грн 96 коп. пені задоволенню не підлягають.
З огляду на вищевказане, апеляційний господарський суд відмовляє у задоволенні позову в частині стягнення пені.  
Дане рішення в цій частині й було прийняте місцевим господарським судом.
Відповідно приймаючи таке рішенні Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду без змін в цій частині.

Що ж до вимоги Позивача про  стягнення з Відповідача 329503 грн 54 коп. інфляційних та 41388 грн 61 коп. 3% річних за час затримки оплати за товар, то колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що       боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Як вбачається із поданих Позивачем розрахунків 3% річних та інфляційних втрат (а.с. 84-85) останні здійсненні виходячи із умов Договору у редакції Позивача та за періоди прострочення визначенні виходячи саме з умов Специфікації (де зазначено, що оплати мають бути проведені протягом 2 календарних днів від дати поставки). 
Що ж до доводів Позивача наведених у апеляційній скарзі, з приводу того, що судом першої інстанції невірно визначено кінцеву дату нарахування річних та інфляційних втрат, та що необхідно було взяти до уваги саме розрахунок Позивача, то колегія суддів зауважує наступне.
Зважаючи на  те, що  Договір у редакції Позивача та Специфікації 1 та 2, в силу статті 91 Господарського процесуального кодексу України, судом як докази до уваги не прийняті, апріорі неможливо проводити розрахунок правильності проведення розрахунків за умовами таких документів (факт існування котрих є недоведеними).
Водночас, зважаючи на визнання Відповідачем існування обставин щодо прострочення здійснення оплат за поставлений товар за Договором поставки (поданого Відповідачем), судом першої інстанції правомірно взято до уваги   наданий саме Відповідачем контррозрахунок 3% річних та інфляційних втрат (здійснений відповідно до умов Договору поставки у редакції Відповідача) та з врахуванням проведених Відповідачем оплат.
Окрім того зважаючи на те, що до уваги приймається контррозрахунок Відповідача, колегія суддів не має процесуального права виходити за межі кінцевого періоду нарахувань визначеного стороною у поданому розрахунку.
Водночас колегія суду наголошує, що а ні судом першої інстанції, а ні апеляційним господарським судом не встановлено неправильність розрахунків Відповідача.
Крім того апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до пункту 4 Договору поставки, умови розрахунків визначаються встановлюється за згодою Сторін та після підписання Сторонами Договору, зміна умов розрахунку за Товар не допускається. 
Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). 
З приводу заявлених до стягнення Позивачем 41388 грн 61 коп. 3% річних, при їх перерахунку, судом беруться до уваги умови Договору поставки (в редакції Відповідача) щодо вартості поставленого товару, строків оплати, а також контрозрахунок наданий Відповідачем яким враховано часткові оплати товару, а також пункт 4.6 Договору поставки яким передбачено черговість зарахування позивачем коштів за цим договором. 
З огляду на зазначене, колегія суддів констатує, що обґрунтованими є 3% річних у розмірі 22664 грн 55 коп. за період з 6 вересня 2018 року по 13 грудня 2018 року. У стягненні 16724 грн 06 коп. 3 % річних слід відмовити.
Північно-західним апеляційним господарським судом здійснено перерахунок        інфляційних  за допомогою калькулятора    «Системи ліга закон» з урахуванням проплат та встановлено, що розмір інфляційних на які має право Позивач та які підлягають до стягнення становить 54027 грн 99 коп. за жовтень - листопад 2018 року. У стягненні 275475 грн 55 коп. інфляційних слід відмовити.
Відповідно колегія суддів приходить до висновку, що  до задоволення підлягають позовні вимоги в частині стягнення 3% річних в розмірі 22664 грн 55 коп. та 54027 грн 99 коп. інфляційних втрат. У стягненні 16724 грн 06 коп. 3 % річних та 275475 грн 55 коп. інфляційних суд відмовляє. 
Дане рішення прийняте і судом першої інстанції.
Відповідно Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду і   в цій частині без змін.

Відповідно до пункту 1    статті 73 Господарського процесуального кодексу України    доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Пунктами 1 та 3    статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Зазначені норми процесуального закону спрямовані на реалізацію    статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.
Отже, відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарський суд повинен у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом.
Таким чином, колегія суддів вважає посилання Позивача, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору. 
Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.
Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Позивача згідно    статті 129 ГПК України.
Керуючись статтями 129, 269-276, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд - 
                     
ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лінкойл" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 02 жовтня 2020 року в справі №924/809/20 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Хмельницької області від 02 жовтня 2020 року в справі №924/809/20 - залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
4. Відповідно до частини 3 статті 287 ГПК України, дана постанова не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.
5. Справу №924/809/20 повернути Господарському суду Хмельницької    області.
Повний текст постанови виготовлено 29 січня 2021 року.

Головуючий  суддя                                                                      Василишин А.Р. 

        Суддя                                                                                              Бучинська Г.Б.  

Суддя                                                                                              Філіпова Т.Л.