Постанова                                                       
Іменем України
 
27 січня 2021 року
м. Київ
 
справа № 367/4280/18
провадження № 61-121св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В.,     Тітова М. Ю.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: ОСОБА_2 , Ворзельська селищна рада, 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Голуб С. А., Ігнатченко Н. В., Таргоній Д. О., 
ВСТАНОВИВ:
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2018 року позивач звернулась з позовом до ОСОБА_2 , Ворзельської селищної ради про припинення права спільної часткової власності та визнання права власності.
Позов мотивований тим, що у вересні 2017 року вона придбала на прилюдних торгах (аукціоні) 1/2 частку житлового будинку, котрий знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціону) від 27 жовтня 2017 року, реєстр. № 2849, придбана нею 1/2 частка будинку має загальну площу 26,6 кв.м. Право власності на придбане майно зареєстроване відповідно до чинного законодавства у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - витяг з Державного реєстру від 27 жовтня 2017 року, номер запису про право власності 23054507.
Власником іншої 1/2 частки будинку є ОСОБА_2  на підставі   свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Житловий будинок АДРЕСА_1 належить позивачу та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності з розмірами часток по 1/2, будинок розділений стіною на дві відокремлені частини та має два самостійні виходи.
На праві особистої власності позивачу належить земельна ділянка площею 0,0682 га з кадастровим номером 3210945600:01:058:0056 на АДРЕСА_1 , на цій земельній ділянці розташована належна їй половина будинку. 
ОСОБА_2 на праві особистої власності належить земельна ділянка площею 0,0713 га з кадастровим номером 3210945600:01:058:0097 на АДРЕСА_1 , на цій земельній ділянці розташована належна їй половина будинку. Земельні ділянки відокремлені одна від одної парканами і мають окремі в`їзди.
З метою припинення права спільної часткової власності на будинок та поділу будинку, позивач дійшла попередньої згоди з ОСОБА_2 щодо нотаріального посвідчення відповідного договору. Для цього було отримано необхідні документи. 
Однак, укласти та нотаріально посвідчити договір не вдалося, оскільки Ворзельська селищна рада, посилаючись на Порядок надання та зміни адреси об`єктам нерухомості в селищі Ворзель, затверджений рішенням Ворзельської селищної ради від 12 квітня 2013 року № 502-29-VI, своїм листом від 27 квітня 2018 року                   № 02-15/749 повідомила, що належна їй частина будинку ще "не є об`єктом окремого майна", тому "лише після виділення частини житлового будинку в окремий об`єкт власності, можливо присвоїти новий адресний номер". Ця відповідь унеможливила здійснення поділу в добровільному договірному порядку, оскільки такий поділ, відповідно до Інструкції № 55, провадиться з наданням кожному об`єкту поштової адреси.
З урахуванням відмови від частини  позовних вимог просила суд визнати за нею право власності як на окремий об`єкт нерухомого майна - на частину житлового будинку літ. "А" загальною площею 26,6 м.2, житловою площею 8,5 кв. м, а саме: кладова 1-1 площею 3,6 кв. м, санвузол 1-2 площею 3,1 кв. м, коридор 1-3 площею 11,4 кв. м, житлова кімната 1-4 площею 8,5 кв. м, з господарськими будівлями і спорудами: огорожа № 4, огорожа № 5, ворота № 6, за адресою: АДРЕСА_1 .
Право спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , припинити.
Короткий зміст рішення суду першої інстанцій 
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 20 серпня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на окремий об`єкт нерухомого майна - на частину житлового будинку літ. "А" загальною площею 26,6 кв.м, житловою площею 8,5 кв.м, а саме: кладова 1-1 площею 3,6 кв.м, санвузол 1-2 площею 3,1 кв.м, коридор 1-3 площею 11,4 кв. м, житлова кімната 1-4 площею 8,5 кв.м, з господарськими будівлями і спорудами: огорожа № 4, огорожа № 5, ворота № 6, за адресою: АДРЕСА_1 .
Право спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , припинено.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що  запропонований позивачем варіант розподілу об`єкту нерухомого майна - житлового будинку в                  АДРЕСА_1 співрозмірний належній їй 1/2 частки вказаного житла, а тому ця частка може бути виділена в окремий об`єкт з визнанням на нього права власності.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанцій 
Постановою Київського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2   задоволено.
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 20 серпня 2019 року скасовано.
В задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Ворзельської селищної ради про припинення права спільної часткової власності та визнання права власності відмовлено.
Вирішено питання щодо судового збору.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що інших підстав визнання права власності на частку у спільному майні як на окремий об`єкт нерухомості, крім поділу будинку в натурі, законом не передбачено.
Рішенням суду першої інстанції порушуються права ОСОБА_2 як співвласника будинку, оскільки на підставі рішення суду припиняє існування такий об`єкт нерухомості як будинок АДРЕСА_1 , який знаходився у спільній частковій власності і визнається за ОСОБА_1 право власності на його частину, при цьому не зазначається розмір частки. Також судом не вирішується питання щодо  виникнення у ОСОБА_2 права власності на окремий об`єкт нерухомості  із зазначенням  технічних характеристик такого об`єкту. Тобто на підставі оскаржуваного рішення суду ОСОБА_2 втрачає право спільної часткової власності на об`єкт нерухомості і не набуває права власності на новий окремий об`єкт нерухомості.
Позивач обрала не той спосіб захисту.Судова колегія не може поділити будинок між сторонами в натурі, оскільки такі позовні вимоги не заявлялись в суді першої інстанції.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У грудні 2019 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати  постанову Київського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 20 серпня 2019 року залишити в силі.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач придбала конкретно виділене майно, а не ідеальну частку. Єдиний можливий і ефективний спосіб захисту прав позивача є визнання права власності. Інші способи захисту відсутні. Позивач не може укласти з відповідачем договір по поділ спільного часткового майна через відсутність довідки про присвоєння нової адреси. Виходячи з приписів частини третьої статті 364 ЦК України суд апеляційної інстанції дійшов невірного висновку стосовно того, що за рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 не набуває права власності на новий об`єкт. Суд апеляційної інстанції повинен був закрити апеляційне провадження, так як судом першої інстанції права та свободи ОСОБА_2 не вирішувалися. Апеляційну скаргу було задоволено частково, а в резолютивній частині постанови зазначено, що апеляційна скарга задоволена. Суд апеляційної інстанції не мав права приймати додаткові докази, які не були подані до суду першої інстанції. 
Позиція інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надано. 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у даній справі, витребувано справу № 367/4280/18 з суду першої інстанції. 
У лютому 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2020 року  справу призначено до судового розгляду.
Позиція Верховного Суду 
Колегія суддів частково приймає доводи, викладені у касаційній скарзі, з таких підстав.
Суди встановили, що у вересні 2017 року ОСОБА_1 придбала на прилюдних торгах (аукціоні) 1/2 частку житлового будинку, котрий знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до Свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціону) від 27 жовтня 2017 року, реєстр. № 2849, придбана нею 1/2 частка будинку має загальну площу 26,6 кв.м. Право власності на придбане майно зареєстроване відповідно до чинного законодавства у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - Витяг з Державного реєстру від 27 жовтня 2017 року, номер запису про право власності 23054507.
Власником іншої 1/2 частки будинку є ОСОБА_2  згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом. Житловий будинок АДРЕСА_1 належить позивачу та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності з розмірами часток по 1/2, будинок розділений стіною на дві відокремлені частини та має два самостійні виходи.
На праві особистої власності позивачу належить земельна ділянка площею 0,0682 га з кадастровим номером 3210945600:01:058:0056 на АДРЕСА_1 . На цій земельній ділянці розташована належна їй половина будинку. Відповідачу ОСОБА_2 на праві особистої власності належить земельна ділянка площею 0,0713 га з кадастровим номером 3210945600:01:058:0097 на АДРЕСА_1 . На цій земельній ділянці розташована належна їй половина будинку. Земельні ділянки відокремлені одна від одної парканами і мають окремі в`їзди.
Проведення поділу нерухомого майна регулюється Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за № 774/14041. Главою 2 Інструкції № 55 встановлюється Порядок поділу об`єктів нерухомого майна, зокрема: "2.1. Об`єкти нерухомого майна, які підлягають технічній інвентаризації відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України від 24 травня 2001 року № 127, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року за № 582/5773 (із змінами), а також єдині майнові комплекси, що належать на праві власності і розташовані на одній земельній ділянці, можуть бути поділені на самостійні об`єкти нерухомого майна. 2.2. Поділ на самостійні об`єкти нерухомого майна провадиться відповідно до законодавства з наданням кожному об`єкту поштової адреси. ... 2.7. Спори щодо поділу об`єктів нерухомого майна вирішуються в судовому порядку."
З метою припинення права спільної часткової власності на будинок та поділу будинку, позивач з ОСОБА_2 дійшли попередньої згоди щодо нотаріального посвідчення відповідного договору. Для цього було отримано необхідні документи:
1.Технічний паспорт на окрему частину житлового будинку;
2. Висновок щодо технічної можливості поділу житлового будинку від 20 березня 2018 року  № 34, згідно якого "за технічними показниками об`єкт може бути поділено";
3. Висновок відділу містобудування та архітектури Ірпінської міської ради від 30 березня 2018 року № 90, згідно якого є технічна можливість виділення в окремі об`єкти власності частин житлового будинку, а саме:
- частину житлового будинку літ. "А", що належить гр. ОСОБА_1 та розташована в АДРЕСА_1 з відповідними господарськими будівлями та спорудами, а саме: кладову 1-1 площею 3,6 кв.м, санвузол 1-2 площею 3,1 кв.м, коридор 1-3 площею 11,4 кв.м, житлову кімнату             1-4 площею 8,5 кв.м: загальною площею 26,6 кв.м, житловою площею 8,5 кв.м; огорожі № 4, 5, ворота № 6 з присвоєнням нового адресного номеру АДРЕСА_1 .
Після виділення частини житлового будинку, що знаходиться у власності гр.  ОСОБА_1 в окремий об`єкт власності в АДРЕСА_1 земельній ділянці площею 0,0682 га (кадастровий номер земельної ділянки: 3210945600:01:058:0056) новий адресний номер АДРЕСА_1 .
- частину житлового будинку літ. "А", що належить гр. ОСОБА_2 та розташовану в АДРЕСА_1 з відповідними господарськими будівлями та спорудами, а саме: коридор 2-1 площею 3,7 кв.м, житлову кімнату 2-2 площею 17,5 кв.м: загальною площею 21,2 м2, житловою площею 17,5 кв.м; огорожу № 1, ворота з хвірткою № 2, колодязь № 3 та залишити адресний номер АДРЕСА_1 .
Після виділення частини житлового будинку, що знаходиться у власності гр.  ОСОБА_2 в окремий об`єкт власності в АДРЕСА_1 залишити земельній ділянці площею 0,0713 га (кадастровий номер земельної ділянки: 3210945600:01:058:0097) адресний номер АДРЕСА_1 ."
Сторони не уклали договір про поділ будинку, оскільки Ворзельська селищна рада, посилаючись на Порядок надання та зміни адреси об`єктам нерухомості в селищі Ворзель, затверджений рішенням Ворзельської селищної ради від 12 квітня 2013 року № 502-29-VI, своїм листом від 27 квітня 2018 року                     № 02-15/749 повідомила ОСОБА_1 , що належна їй частина будинку ще "не є об`єктом окремого майна", тому "лише після виділення частини житлового будинку в окремий об`єкт власності, можливо присвоїти новий адресний номер". Ця відповідь унеможливила здійснення поділу в добровільному договірному порядку, оскільки такий поділ, відповідно до Інструкції № 55, провадиться з наданням кожному об`єкту поштової адреси.
Відповідно до частини другої статті 367 ЦК України у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.
Тлумачення частини другої статті 367 ЦК України свідчить, що поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється.
У постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року в справі                       № 6-12цс13 зроблено висновок, що «у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності у разі поділу (стаття 367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників. Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо). У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок».
У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі                   № 6-1443цс16 зроблено висновок, що «виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно».
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, в тому числі, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові  Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі              № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначено, що «суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не звернув уваги на зазначені вимоги закону та обставини справи, тобто фактично не вирішив спір.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Доводи касаційної скарги дають підстав для висновку, що судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 400, 411 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року),  409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 20 серпня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року скасувати.
Справу № 367/4280/18 направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції рішення Ірпінського міського суду Київської області від 20 серпня 2019 року та постанова Київського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року втрачають законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                В. І. Крат
 
Судді:                                                                             Н. О. Антоненко
 
                                                                                      І. О. Дундар
 
  Є. В. Краснощоков
 
                                                                                      М. Ю. Тітов