ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

18 січня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/5780/19	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: 
                                        судді-доповідача Чумака С.Ю.,
                                                   суддів:  Чабаненко С.В., Юрко І.В.,     

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в місті Дніпро апеляційні скарги   ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 280/5780/19 (суддя І інстанції – Сіпака А.В.)
за позовом   ОСОБА_1  до  Військової частини НОМЕР_1          про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:
ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ, РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ, ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з позовом  до Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач), в якій просив:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування і не виплати індексації грошового забезпечення позивачу за період з 01.01.2016 по 18.10.2018;
- зобов`язати відповідача виплатити індексацію грошового забезпечення позивачу за період з 01.01.2016 по 18.10.2018 в сумі 42343, 51 грн;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування і не виплати позивачу суми компенсації за несвоєчасно виплачену індексацію грошовою забезпечення за період з березня 2016 року по вересень 2018 року та щодо не нарахування і не виплати йому суми компенсації за несвоєчасно виплачену матеріальну допомогу при звільненні з 1 жовтня 2018 року по 28 жовтня 2018 року;
- зобов`язати відповідача виплатити позивачу суму компенсації за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з березня 2016 року вересень 2018 року в сумі 10646,57 грн та компенсацію за несвоєчасно виплачену матеріальну допомогу при звільненні з 1 жовтня 2018 року по 28 жовтня 2018 року в сумі 4014,87 грн.
Також позивач просив стягнути з відповідача судові витрати, вказавши, що звільнений від сплати судового збору на підставі п. 8 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», проте останній був вимушений звернутись за наданням йому правничої допомоги, яка відповідно до розрахунку, за участь представника у судовому засіданні становить 2000 грн, за юридичну консультацію і складання позовної заяви, за участь у судовому засіданні, становитиме 3000 грн за одне судове засідання.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 29 січня 2020 року позов задоволений частково, а саме:
- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1             щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з січня 2016 по жовтень 2018 року.
- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1             нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з січня 2016 по жовтень 2018 року.
- визнано протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1             щодо не нарахування і не виплати ОСОБА_1 компенсації за несвоєчасно виплачену матеріальну допомогу при звільненні з 1 жовтня 2018 року по 28 жовтня 2018 року.
- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 суму компенсації  за несвоєчасно виплачену матеріальну допомогу при звільненні з 1 жовтня 2018 року по 28 жовтня 2018 року в сумі 4014,87 грн.
В іншій частині позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач та відповідач подали апеляційні скарги.
В апеляційній скарзі позивач просить скасувати оскаржене рішення в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.  
В обґрунтування скарги вказує, що задовольняючи позов в частині визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з січня 2016 року по жовтень 2018 року, суд проігнорував доданий до справи розрахунок суми індексації у розмірі 42343,51 грн, і таку суму не стягнув. Також зауважив, що відповідач не заперечував проти розрахунку суми компенсації за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з березня 2016 року по вересень 2018 року у сумі 10646,57 грн.
В уточненій апеляційній скарзі  відповідач просить скасувати оскаржене рішення в частині задоволення позову та ухвалити нове рішення у цій частині, яким у задоволенні позову в цій частині відмовити.
В обґрунтування скарги вказує, що у 2016 році відбулося збільшення грошового забезпечення військовослужбовців. У зв`язку з цим на виконання вимог телеграми Міністра оборони України від 31.12.2015 № 248/3/9/1/1150 щодо збільшення грошового забезпечення військовослужбовців Департаментом фінансів Міністерства оборони України були доведені до військових частин (установ, організацій) роз`яснення від 04.01.2016 №      248/3/9/1/2 відповідно до яких, у зв`язку із внесенням змін до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» (із змінами) індексацію грошового забезпечення військовослужбовців слід не нараховувати до окремого роз`яснення. Крім того, відповідно до статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», пункту 6 Порядку № 1078 індексація грошових доходів населення здійснюється в межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів. Зазначене підтверджено роз`ясненнями від 09.06.2016 №      252/10/136-1 та роз`ясненнями від 08.08.2017 № 78/0/66-17. У межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям ЗС України у січні 2016 року-лютому 2018 року у Міністерства оборони України не було. Також звертає увагу на те, що Порядок № 1078 не передбачає механізм нарахування та виплати індексації за попередні роки. Вказує, що будь-якої вини чи протиправних дій з боку командування ВЧ НОМЕР_1 стосовно позивача допущено не було. Щодо компенсації за несвоєчасно виплачену матеріальну допомогу при звільненні відповідач зауважує про відсутність з його сторони порушення терміну виплати матеріальної допомоги при звільненні позивача з військової служби. Зазначає, що судом першої інстанції не досліджено наданий позивачем розрахунок суми компенсації за несвоєчасно виплачену матеріальну допомогу при звільненні у розмірі 4014,87 грн.
В частині щодо питання розподілу судових витрат рішення суду першої інстанції не оскаржено.
Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Від позивача відзив на апеляційну скаргу відповідача до суду не надходив, що не перешкоджає розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ВИЗНАЧЕНІ ВІДПОВІДНО ДО НИХ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ
ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 18.10.2018 № 279 підполковника ОСОБА_1 , начальника відділення штабу військової частини, звільнено у запас відповідно за підпунктом «б» (за станом здоров`я) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року (зі змінами) та виключений зі списків особового складу частини всіх видів забезпечення з 18.10.2018. (а.с. 14)
За  період служби з січня 2016 року по жовтень 2018 року позивачу не здійснювалася виплата індексації грошового забезпечення, що не заперечується учасниками справи.
Разом з цим, відповідачем перераховано на картковий рахунок позивача суми матеріальної допомоги при звільненні з військової служби 09.10.2018, 23.10.2018 та 28.11.2018. (а.с. 19)
15.10.2019 позивач звернувся з листами № 113, № 114 до командування Військової частини НОМЕР_1 , зокрема, щодо виплати останньому індексації грошового забезпечення за вказаний вище період.
Листом від 21.10.2019 року № 5038 позивача повідомлено, зокрема, про те, що відповідно до ст. 51 Бюджетного Кодексу України керівники бюджетних установ здійснюють фактичні видатки на грошове забезпечення лише в межах фонду грошового забезпечення. Відповідно до статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», пункту 6 Порядку № 1078, індексація грошових доходів населення здійснюється в межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів. Зазначене підтверджено роз`ясненнями від 09.06.2016 № 252/10/136-16, вхідний від 08.08.2017 № 13700/з та від 08.08.2017 № 78/0/66-17. Відповідно до роз`яснень Міністерства соціальної політики України  вихідний від 08.08.2017 № 13700/з та від 08.08.2017 №78/0/66-17 механізму нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за попередні періоди немає. (а.с. 15)
Не погодившись з не нарахуванням та не виплатою індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 18.10.2018, компенсації за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення та компенсації за несвоєчасну виплачену матеріальну допомогу при звільненні, позивач, визначивши суму вказаних компенсацій у розмірі 10646,57 грн і 4014,87 грн відповідно  звернувся із цим позовом до суду.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до законодавства підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті, відповідно,  не нарахування та не виплата позивачу індексації грошового забезпечення за період з січня 2016 року по жовтень 2018 року є протиправними, що обумовлює зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за цей період. Також суд першої інстанції вважав, що відповідачем при припиненні з позивачем  контракту про проходження військової служби останньому не виплачено усіх належних йому сум, адже при розрахунку таких сум відповідачем не проведено остаточний розрахунок по виплаті матеріальної допомоги при звільненні, останній позивачу проведено 28.11.2018, тобто з порушенням терміну його виплати без компенсації за несвоєчасно виплачену матеріальної допомоги при звільненні, тобто відповідачем допущено протиправну бездіяльність, що обумовило висновок про задоволення вимоги щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу суми компенсації за несвоєчасно виплачену матеріальну допомогу при звільненні з 01.10.2018 по 28.10.2018 в сумі 4014,87 грн. Разом з цим, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача  та зобов`язання виплатити суму компенсації за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з березня 2016 року по вересень 2018 року в сумі 10646,57 грн є безпідставними, оскільки індексація грошового забезпечення позивачу не нараховувалась. Крім цього, суд вказав, що у зв`язку із звільненням позивача від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а також відсутністю доказів понесення інших витрат, пов`язаних із розглядом справи, суд не вирішує питання розподілу судових витрат. 
НОРМИ ПРАВА, ЯКІ РЕГУЛЮЮТЬ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ, ТА ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ СУДОМ
Як зазначалось вище, в апеляційному порядку Військова частина НОМЕР_1 оскаржує рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з січня 2016 року по жовтень 2018 року та суму компенсації за несвоєчасно виплачену матеріальну допомогу при звільненні з 01.10.2018 по 28.10.2018 в сумі 4014,87 грн, а позивач   оскаржує таке рішення в частині відмови у задоволенні позову  про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання виплатити суму компенсації  за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з березня 2016 року по вересень 2018 року в сумі 10646,57 грн.
Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
1. Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з січня 2016 року по жовтень 2018 року в сумі 42343,51 грн, колегія суддів вказує таке.
Відповідно до ч. 1      ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII      держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з ч. 3      ст. 9 зазначеного Закону      грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Отже, нормами чинного законодавства прямо передбачено проведення індексації саме грошового забезпечення.
Статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 3 липня 1991 року № 1282-XII      (далі – Закон № 1282-XII) визначено, що індексація грошових доходів населення – встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення трудових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Відповідно до статті 2 Закону № 1282-XII      індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі       оплата праці (грошове забезпечення).
Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений      постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078.
Пунктом 2 зазначеного Порядку визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців.
Відповідно до пункту 6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема, підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
Отже, позивач як військовослужбовець, має право на індексацію грошового забезпечення і таке право відповідачем не оспорюється.
Обґрунтовуючи свої вимоги, апелянт посилається не на відсутність фінансування, а на процес спрямований на порядок виплати сум індексації грошових доходів, тобто відповідно до пункту 6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення № 1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік. Таким чином, виплата сум індексації грошового забезпечення має здійснюватись у межах коштів установ та організацій, передбачених на ці цілі.
Колегія суддів не приймає до уваги такі доводи та погоджується з позицією суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується Військова частина НОМЕР_1 , відсутні кошти на індексацію грошового забезпечення.
Разом з тим, Європейський суд з прав людини у рішенні від 8 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Відповідно до ч. 2      ст. 6 КАС України      суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 825/874/17.
Крім того, апелянт зазначає що, на теперішній час не існує механізму нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за попередні періоди.
У роз`ясненнях Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 04.01.2016 № 248/3/9/1/2 зазначено, що у зв`язку із внесенням змін до      постанови КМУ від 17.07.2003 № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення»      нарахування та виплата індексації військовослужбовцям не здійснюється до окремого роз`яснення.
Разом з тим, відповідач звертає увагу на те, що оскільки механізму нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за попередні періоди не існує, а в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції не зазначено яким чином необхідно виконувати вказане рішення, провести позивачу індексацію грошового забезпечення не вбачається можливим.
З цього приводу апеляційний суд зазначає наступне.
Роз`яснення Міністерства соціальної політики України не є нормативно-правовим актом, а тому не можуть встановлювати порядок нарахування чи припинення виплат індексації грошового забезпечення.
Право на таку індексацію закріплено чинним законодавством України. У зв`язку з цим держава та відповідні державні органи повинні забезпечити реалізацію такого права на проведення індексації грошового забезпечення.
У випадку відсутності механізму проведення нарахування та виплати індексації грошових доходів військовослужбовців за попередні періоди, Держава через відповідні державні органи повинна забезпечити запровадження такого механізму для забезпечення реалізації прав громадян, передбачених чинним законодавством.
Крім того, зазначений Порядок № 1078 затверджений на виконання положень      Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»      і не встановлює додаткових вимог у виді окремого роз`яснення для нарахування і виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям, тобто при проведенні індексації грошового забезпечення військовослужбовців повинні застосовуватись загальні приписи Порядку № 1078.            
Посилання апелянта на неможливість проведення індексації грошових доходів за минулі періоди часу є безпідставними, оскільки така індексація позивачу не проведена з вини саме відповідача, а тому останній і повинен забезпечити її проведення та віднайти такий механізм.
З огляду на викладене, колегія суддів  погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову в частині щодо визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з січня 2016 року по жовтень 2018 року.
2. Стосовно позовних вимог щодо визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання виплатити суми компенсації за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з березня 2016 року по вересень 2018 року в сумі 10646,57 грн, колегія суддів вказує таке.
Відповідно до  статті 116 КЗпП України  при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
За змістом  статті 117 КЗпП України  в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до пункту 20  постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із  затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок,  суд на підставі  статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку.
Аналіз наведених положень свідчить про те, що підставою для виплати передбаченого  статтею 117 КЗпП України  відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення.
Підставою для виплати передбаченого  статтею 117 КЗпП України  відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.
При цьому незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду.
Таке звернення має бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки.
Саме такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних працівникові сум при звільненні.
В цьому випадку здійснений відповідачем розрахунок і виплата сум, належних позивачу при звільненні, останнім не оскаржувалися.
20.11.2019, тобто тільки через 1 рік і 2 місяці після звільнення, яке відбулось 17.09.2018, позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 з питання нарахування та виплати індексації грошового забезпечення.
Отже, спір щодо невиплаченої індексації з  березня 2016 року по вересень 2018 року виник лише у листопаді 2019 року, тобто через 1 рік і 2 місяці після звільнення позивача, відтак в момент звільнення позивача такого спору не існувало, оскільки позивач до відповідача з жодними заявами протягом зазначеного строку після звільнення не звертався. Жодних доказів існування між сторонами спору щодо виплачених в момент звільнення сум позивачем судам обох інстанцій не надавалось.
Оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні суми був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень  статті 117 КЗпП України  відсутні.
Аналогічний правовий висновок у подібних правовідносинах (щодо стягнення середнього заробітку на час затримки розрахунку при звільненні внаслідок не нарахування та не виплати під час звільнення індексації заробітної плати)  викладено Верховним Судом України у постанові від 4 грудня 2019 року у справі № 825/742/16.
Такий правовий висновок враховується судом на підставі частини 5 статті 242 КАС України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За наведених вище мотивів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в цій частині.
З огляду на викладене, оскільки відсутні підстави для нарахування та виплати позивачу компенсації за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з березня 2016 року по вересень 2018 року, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність необхідності досліджувати та аналізувати доводи позивача стосовно розрахунку суми компенсації за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення у розмірі 10646,57 грн.
3. Щодо вимог позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів за несвоєчасно виплачену матеріальну допомогу при звільненні з 01.10.2018 по 28.10.2018 в сумі 4014,87 грн, апеляційний суд вказує таке.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані             Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі – Закон № 2050-III) та «Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 159 (далі – Порядок №159).
Відповідно до положень статей      1,      2 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Згідно зі статтею 3 Закону № 2050-ІІІ             сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Статтею 4 цього ж Закону визначено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Пунктом 2 Порядку № 159 передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.
Відповідно до пункту 3 Порядку № 159, компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема і  заробітна плата (грошове забезпечення).
Пунктом 4 Порядку № 159 передбачено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Наведене свідчить, що компенсації підлягають нараховані грошові доходи, зазначені у пункті 3 Порядку № 159, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, у разі затримки їх виплати на один і більше календарних місяців.
Отже, компенсація нараховується та проводиться при виплаті доходу, тобто право на компенсацію позивач набуває в момент отримання доходу.
Як вказувалось вище, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 18.10.2018 № 279 позивач звільнений та виключений зі списків особового складу частини всіх видів забезпечення з 18.10.2018.
Сума матеріальної допомоги при звільненні з військової служби у розмірі 298453,75 грн відповідачем перераховано на картковий рахунок позивача: 09.10.2018 – грошове забезпечення за вересень місяць у розмірі 13527,75 грн;  23.10.2018 – вихідну допомогу при звільненні у розмірі 202919,85 грн та 28.11.2018 – грошову компенсацію за речове майно.
Розрахунок по виплаті матеріальної допомоги при звільненні позивача з військової служби відповідачем проведено з порушенням терміну її  виплати без компенсації за несвоєчасно виплачену матеріальну допомогу при звільненні, а саме заборгованість склала 9,14,5 днів.
Враховуючи п. 4 Порядку № 159, сума компенсації за порушення строку виплати матеріальної допомоги при звільненні з військової служби становить 4014,87 грн.
З огляду на викладене, безпідставними є посилання відповідача в апеляційній скарзі про відсутність з його сторони порушення терміну виплати матеріальної допомоги при звільненні позивача з військової служби. Крім цього, не приймається апеляційним судом і незгода позивача із сумою компенсації за порушення строку виплати такої допомоги у розмірі 4014,87 грн, оскільки як жодних доводів, так і розрахунку на спростування такої суми останній не навів та, відповідно, не надав.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги       позивача  про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання відповідача виплатити позивачу суму компенсації  за несвоєчасно виплачену матеріальну допомогу при звільненні з 1 жовтня 2018 року по 28 жовтня 2018 року в сумі 4014,87 грн є такими, що підлягають задоволенню.
ВИСНОВОК АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Судом першої інстанції рішення прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права.
У зв`язку з цим, ураховуючи вимоги ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає без задоволення апеляційні скарги як позивача, так і відповідача, а рішення суду – без змін.
Оскільки ця справа стосується питання прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, а позивач не є службовою особою, яка у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займає відповідальне та особливо відповідальне становище, ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 1 ч. 6 ст. 12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку.
На підставі викладеного, керуючись статтями  242, 243, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги   ОСОБА_1 ,  Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 280/5780/19 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

   
Суддя-доповідач                                                            С.Ю. Чумак 

                               суддя                                                  С.В. Чабаненко 

                               суддя                                                  І.В. Юрко