ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
іменем України
18 січня 2021 року
м. Харків
справа № 619/854/19
провадження № 22ц/818/253/21
Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого – Котелевець А.В.,
суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,
за участю секретаря – Огар І.В.,
імена (найменування) сторін:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі – ОСОБА_2 , Русько-Лозівська сільська рада Дергачівського району Харківської області,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -Дергачівська державна нотаріальна контора Харківської області,
представник – Іванісов Євген Миколайович,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 07 травня 2020 року в складі судді Остропілець Є.Р.,
у с т а н о в и в:
В лютому 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Дергачівська державна нотаріальна контора Харківської області, про встановлення факту родинних відносин.
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її біологічний батько ОСОБА_4 , після його смерті відкрилась спадщина на його майно. Оскільки ОСОБА_4 був офіційно одружений на момент її народження, у свідоцтві про народження батьками записані « ОСОБА_5 » та « ОСОБА_6 ». Разом з тим, ОСОБА_4 вів з її матір`ю спільне господарство, приймав активну участь у її вихованні, навчанні та подальшому житті, разом з її родиною постійно святкував свята та відвідував разом з нею або з його рідною сестрою ОСОБА_2 місця поховання рідних. Встановлення факту родинних відносин між ОСОБА_4 та нею необхідно для звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. 
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_3 просила встановити факт родинних відносин, а саме факт того, що ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рідним батьком ОСОБА_3 . 
Заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 07 травня 2020 року позов ОСОБА_3 залишено без задоволення.
Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що належних та допустимих доказів на підтвердження факту родинних відносин між ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , матеріали справ не містять. Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 17 лютого 2020 року по справі призначалася судово-біологічна (судово-генетична) експертиза для встановлення офакту родинних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , однак експертиза проведена не була у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не з`явилась. Клопотання про проведення по справі судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи для встановлення факту родинних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 позивачем не заявлено.
03 червня 2020 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про задоволення позову в повному обсязі. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що на підтвердження факту родинних відносин з ОСОБА_4 , якого вона вважає біологічним батьком, разом з позовною заявою нею було подано клопотання про допит свідків, однак суд першої інстанції ухвалив заочне рішення без задоволення цього клопотання. Всупереч вимог частини другої статті 89 ЦПК України суд першої інстанції надав перевагу одному доказу, а саме – відмові ОСОБА_2 від проходження молекулярно-генетичного аналізу ДНК, що не є підставою для відмови в позові за наявності інших доказів – показань свідків. 
ОСОБА_2 , Русько-Лозівська сільська рада Дергачівського району Харківської області, Дергачівська державна нотаріальна контора Харківської області з заявою про перегляд заочного рішення до суду першої інстанції не звертались, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України). 
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Матеріали справи свідчать, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_3 .
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 15 травня 1979 року батьком позивачки є ОСОБА_7 (« ОСОБА_8 »), матір`ю - ОСОБА_9 (« ОСОБА_10 ») ( т. 1, а. с. 6).
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 ( т. 1, а. с. 13). Після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 Дергачівською державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу № 63321332.
Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 17 лютого 2020 року у справі було призначено судово-біологічну експертизу молекулярно-генетичного аналізу ДНК для визначення спорідненості (родинних зв`язків) між ОСОБА_1 та ОСОБА_11 , як племінницею та тіткою, проведення якої було доручено експертам Медико- генетичного центру «МАМА ПАПА».
Однак, вказану судову експертизу не було проведено в зв`язку з неявкою ОСОБА_11 для забору генетичних зразків ДНК.
Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_12 вказувала, що запис про батька вчинено відповідно до статті 55 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України). Своїм біологічним батьком вона вважає ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та після смерті якого відкрилась спадщина.
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина 1 статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.
При розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 01 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України.
Оскільки ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , то спірні правовідносини регулюються нормами КпШС України.
Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року (із подальшими змінами) «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини, і вирішує їх з урахуванням обставин, передбачених статтею 53 КпШС.
Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо в свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини (наприклад, відповідно до частини другої статті 55 КпШС України запис про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній), і можуть бути подані матір`ю, опікуном чи піклувальником дитини або самою дитиною після досягнення повноліття.
Частиною другою та третьою статті 53 КпШС України встановлено, що в разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.
При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Доказами визнання батьківства можуть бути: листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства.
Таким чином, за змістом наведеної норми закону встановлення судом батьківства може мати місце в разі доведення хоча б однієї із зазначених обставин.
Частина третя статті 53 КпШС України не обмежує коло доказів, які можуть бути взяті судом до уваги, що з достовірністю підтверджують батьківство.
Рішення щодо визнання/встановлення батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них.
Тобто при вирішенні спору про встановлення батьківства мають враховуватись усі докази в сукупності.
Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини.
Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї.
Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.
Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18), від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц (провадження № 61-26210св18), від 21 листопада 2018 року у справі № 225/6301/15-ц (провадження № 61-30047св18).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З метою забезпечення правильного й однакового застосування судами законодавства у справах про визнання або оспорювання батьківства, материнства та стягнення аліментів прийнято постанову Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».
Пунктом 3 указаної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у статті 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у статті 53 КпШС, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини.
Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 01 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, правильно застосував наведені вище норми матеріального права, дав належну оцінку правовим підставам заявленого позову та зібраним у справі доказам, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, відповідно до яких позивач зобов`язана була довести обставини, на які посилалася на підтвердження позову, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність факту батьківства ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , стосовно позивачки.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Покази допитаних у суді апеляційної інстанції свідків, на які позивачка посилалась в обґрунтування своїх вимог, не є беззаперечною підставою для встановлення факту родинних відносин за відсутності інших належних та допустимих доказів, що достовірно засвідчують походження дитини від певної особи. Докази щодо спорідненості ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , яка є сестрою померлого ОСОБА_4 , матеріали справи не містять. Судова-біологічна експертиза не проведена у зв`язку з неявкою ОСОБА_11 для забору генетичних зразків ДНК. Надані позивачкою копії світлин на підтвердження факту родинних відносин, самі по собі, без доведення факту проживання спадкодавця разом із її матір`ю, ведення спільного господарства, не можуть свідчити про обґрунтованість позову. Також суд враховує, що на час народження ОСОБА_1 ОСОБА_13 перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою особою.
Доводи про порушення норм процесуального права, оскільки за наявності письмових заперечень ОСОБА_2 підстави для ухвалення заочного рішення по справі відсутні, не впливають на висновки суду про відмову у задоволення позову та не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 07 травня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 
Повне судове рішення складено 22 січня 2021 року.
Головуючий                                                         А.В. Котелевець
Судді                                                                 О.М. Хорошевський
       В.Б. Яцина