Постанова                                                 
Іменем України
27 січня 2021 року
м. Київ
справа № 752/1890/16
провадження № 61-3841св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Ткачука О. С.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ковальова Віктора Михайловича на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 травня 2019 року в складі судді Колдіної О. О. та постанову Київського апеляційного суду                                від 05 лютого 2020 рокув складі колегії суддів: Олійника В. І., Желепи О. В., Кулікової С. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, 
ВСТАНОВИВ:

Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2015 року   ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до 
    ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики від 01 січня 2010 року, укладеного між   ОСОБА_3 та    ОСОБА_1 , від імені якої діяв    ОСОБА_4 , та стягнення з  ОСОБА_2 на користь   ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі40 000,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 14 березня 2008 року    ОСОБА_1 оформила довіреність на   ОСОБА_4 , відповідно до якої уповноважила останнього представляти інтереси у всіх державних органах та установах, громадських та приватних організаціях, підприємствах, незалежно від підпорядкування і форм власності, в тому числі в органах державної влади, місцевого самоврядування, нотаріату, у відповідному бюро технічної інвентаризації, управлінні земельних ресурсів, кадастрових відділах, суб`єктів оціночної діяльності, в податкових інспекціях, банківських установах з усіх питань, що її стосуються щодо отримання кредиту та передачі належного житлового будинку, що знаходиться за адресою:          АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, площею 0,1 га (кадастровий номер: 8000000000:72:252:0247), на якій розташований житловий будинок, в іпотеку, на умовах на його розсуд, із правом підписання кредитного договору, договору іпотеки, отримання грошових коштів (кредиту), та в разі необхідності з питань внесення змін та доповнень до вищезазначених договорів.
Довіреність була оформлена з метою придбання житлового будинку, що знаходиться за адресою:          АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, площею 0,1 га (кадастровий номер: 8000000000:72:252:0247).
14 березня 2008 року між  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір поруки, відповідно до пункту2.1 якого остання зобов`язалася компенсувати довірителю суму коштів у розмірі 40 000,00 грн у разі порушення довіреною особою                         ( ОСОБА_4 ) обов`язків за довіреністю, у разі дій довіреної особи, що суперечать наданим повноваженням у довіреності, у разі бездіяльності довіреної особи щодо передбачених довіреністю зобов`язань, у разі перевищення довіреною особою повноважень, наданих їй у довіреності, у разі, якщо довірена особа завдасть матеріальної шкоди довірителю.
18 листопада 2014 року позивач отримала повідомлення від 
ПАТ «ПриватБанк» про заблокування особистого рахунку у зв`язку з накладенням на нього арешту.
Після звернення до виконавчої служби їй стало відомо про існування судової справи № 450/2962/14-ц у Пустомитівському районному суді Львівської області, в рамках якої було накладено арешт на належні грошові кошти і майно, а також про існування договору позики від 01 січня 2010 року між   ОСОБА_3 та                        ОСОБА_4 , який діяв від імені  ОСОБА_1 .
Оскільки довіреність надавалася лише з обмеженим колом повноважень і вона не передбачала повноважень на укладення договору позики, то 
    ОСОБА_4 вийшов за межі своїх повноважень, наділених довіреністю, що є підставою для визнання договору позики недійсним.
Крім того, зважаючи на те, що своїми діями    ОСОБА_4 вийшов за межі повноважень, обумовлених довіреністю, у  ОСОБА_2 виникло зобов`язання за договором поруки від 14 березня 2008 року протягом одного місяця з моменту повідомлення її довірителем про настання таких обставин, відшкодувати 40 000,00 грн.
26 жовтня 2016 року позивач подала заяву про зміну підстав позову, відповідно до якої       ОСОБА_5  заперечує факт укладення договору позики від 01січня 2010 року з    ОСОБА_3 та отримання за ним грошових коштів в іноземній валюті, оскільки здійснення зазначених операцій резидентами-фізичними особами без наявності відповідної ліцензії неможливо, а також немає оригіналу меморіального ордера, який підтверджує факт перерахування коштів.
Посилаючись на зазначені вище обставини,    ОСОБА_1 , із урахуванням заяви про зміну підстав позову, просила позовні вимоги задовольнити та визнати недійсним договір позики від 01 січня 2010 року, укладений між 
   ОСОБА_3 та    ОСОБА_1 , від імені якої діяв    ОСОБА_4 , та стягнути з                    ОСОБА_2 на користь   ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі40 000,00 грн.
Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що під час розгляду справи не встановлено обставин, які свідчили б про недійсність договору позики                     від 01 січня 2010 року, укладеного між ОСОБА_1 в особі представника                    ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , разом із тим встановлено факт отримання                        ОСОБА_1 грошових коштів за оспорюваним правочином та подальше схвалення дій ОСОБА_4 за цим правочином, у зв`язку з чим позов у цій частині не підлягає задоволенню.
Також, на думку суду, не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів за договором поруки, оскільки відповідальність поручителя наступає у разі перевищення повіреним своїх повноважень, обумовлених довіреністю, однак такі дії ОСОБА_4 при підписанні договору позики були схвалені ОСОБА_1 у подальшому, а отже, у відповідача ОСОБА_2 не виникло обов`язку з відшкодування 40 000, 00 грн.
Постановою Київського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. 
Рішення  Голосіївського районного суду м. Києва від 20 травня 2019 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
27 лютого 2020 року до Верховного Суду представником ОСОБА_1 - адвокатом Ковальовим В. М. через засоби поштового зв`язку подано касаційну скаргу на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 
20 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 
05 лютого 2020 року, в якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Находження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 23 березня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи з Голосіївського районного  суду м. Києва.
У травні 2020 року справу № 752/1890/16-ц передано до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма                                статті 394 ЦПК України).
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Як на підставу касаційного оскарження ОСОБА_1 посилається на правову позицію Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 2/2218/3845/11 (провадження № 61-6708св19).
У зазначеній справі вказано, що, якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Договір поруки не було надано суду учасниками справи у зв`язку з його відсутністю та не встановленням його місцезнаходження.
Таким чином, ОСОБА_1 вважає, що суди при вирішенні спору не дослідили оригінал оспорюваного договору. Суд апеляційної інстанції проігнорував вимогу клопотання позивача про витребування оригіналу договору для призначення судової експертизи.
Також заявник вказує, що рішення суду апеляційної інстанції не узгоджується із постановою Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 711/8571/16-ц (провадження № 61-24306св18), оскільки позивач не схвалювала спірний правочин, а при укладенні оскаржуваного правочину представником позивача були вчинені дії з перевищенням наданих йому повноважень.
В ухвалі Верховного Суду від 15 вересня 2020 року вказано про наявність підстав для відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою                 ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва 
від 20 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 05 лютого 2020 року на підставі пунктів 1 та 4 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки у касаційній скарзі містяться доводи про те, що суди в оскаржуваних рішеннях застосовані норми права без урахування висновків щодо застосували норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, і таке застосування, на думку особи, що подала касаційну скаргу, призвели до порушення норм матеріального та процесуального права шляхом неправильного їх застосування судом.
Доводи інших учасників справи
У червні 2020 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, підписаний представником ОСОБА_6 , у якому просить суд відмовити в задоволенні скарги, а оскаржувані рішення залишити без змін.
При цьому посилається на безпідставність доводів касаційної скарги, оскільки підстави позову та посилання касаційної скарги щодо недійсності правочину та не укладання договору позики від 01 січня 2010 року є необґрунтованими та спростовуються судовими рішеннями у справі № 450/2962/14-ц, які набрали законної сили та встановили факт отримання ОСОБА_1 позики в розмірі 537 700,00 доларів США на підставі договору, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , від імені якої діяв представник за довіреністю ОСОБА_4 .
Вказаний позов направлений на уникнення відповідальності повернення позики.
25 січня 2021 року до Верховного Суду надійшли додаткові письмові пояснення, подані представником відповідача ОСОБА_3 , в яких він просив суд: призначити розгляд справи із викликом сторін, у задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржувані рішення залишити без змін.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
01 січня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_1 , 
а ОСОБА_1 прийняла у власність від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 537 700,00 доларів США та зобов`язалася повернути ОСОБА_3 таку ж суму грошових коштів, а саме: 537 700,00 доларів США до 01 червня 2014 року. Вказаний договір підписано з однієї сторони ОСОБА_3 , а з другої сторони ОСОБА_1 , від імені якої на підставі довіреності від 14 березня 2008 року                    № 431 діяв представник ОСОБА_4
ОСОБА_3 виконав умови договору позики грошових коштів та відповідно до пункту 3 договору 28 січня 2010 року перерахував грошові кошти в сумі 537 700,00 доларів США на рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_1 в КФ ВАТ СКБ «Дністер».
Зазначені обставини підтверджуються довідкою ВАТ СКБ «Дністер» 
від 14 березня 2014 року № 601 93/ЛК та копією меморіального валютного ордера від 28 січня 2010 року № 6.
Також суди встановили, що відповідно до довідки ВАТ СКБ «Дністер»                                 від 14 березня 2014 року № 601- 93/ЛК саме 28 січня 2010 року ОСОБА_3 здійснив приватний переказ у сумі 537 700,00 доларів США ОСОБА_1 . Кошти було використано ОСОБА_1 для погашення її кредиту, отриманого у ВАТ СКБ «Дністер» від 14 березня 2008 року № 5990/1, а саме погашено: прострочений кредит в сумі 488 346,15 доларів США, прострочені відсотки за кредитом в сумі                 38 766,55 доларів США та прострочені відсотки за кредитом в сумі                                    10 404,48 доларів США згідно з кредитним договором від 14 березня 2008 року № 5990/01, що підтверджується копіями меморіальних ордерів 
№ 437, 438, 439 від 28 січня 2010 року (а. с.107, т. 5).
Крім того, вказані обставини, а саме: факт отримання ОСОБА_1 грошових коштів за договором позики від 01 січня 2010 року, що є предметом оскарження, встановлені рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 травня 2015 року, яке було змінено в частині розрахунку суми боргу, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 , рішенням Апеляційного суду Львівської області від 12 жовтня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року у справі № 450/2962/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та процентів за користування позикою у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання.
При укладенні договору позики від 01 січня 2010 року від імені ОСОБА_1 діяв ОСОБА_4 на підставі довіреності від 14 березня 2008 року № 431, що видана приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Білицею О. З.
Цією довіреністю ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_4 представляти її інтереси у всіх державних органах та установах, громадських та приватних організаціях, підприємствах, незалежно від підпорядкування і форм власності, в тому числі в органах державної влади, місцевого самоврядування, нотаріату, у відповідному бюро технічно інвентаризації, Управлінні земельних ресурсів, кадастрових відділах, суб`єктів оціночної діяльності, в податкових інспекціях, банківських установах з усіх питань, що її стосуватимуться, щодо отримання кредиту та передачі належного їй житлового будинку, що знаходиться за адресою:                          АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, площею 0,1 га (кадастровий номер 8000000000:72:252:0247), на якій розташований житловий будинок, в іпотеку, на умовах на його розсуд, з правом підписання кредитного договору, договору іпотеки, отримання грошових коштів (кредиту), та в разі необхідності з питань внесення змін та доповнень до вищезазначених договорів, а також представляти її інтереси у будь-якій банківській установі з питань відкриття на її ім`я рахунку та розпоряджатися цим рахунком (отримувати кошти та належні їй відсотки, розпоряджатися основною сумою, здійснювати перерахунок коштів на інші рахунки, вносити готівкові кошти на рахунок та знімати готівкові кошти з рахунку, продовжувати термін дії рахунку, закривати рахунок, розривати договір з банком), в тому числі укладати будь-які інші договори з банком стосовно вищевказаного рахунку на розсуд повіреного.
Встановлено, що 14 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір поруки, відповідно до пункту 2.1 якого ОСОБА_2 зобов`язалася компенсувати довірителю суму коштів у розмірі 40 000,00 грн у разі порушення довіреною особою (ОСОБА_4) обов`язків за довіреністю, у разі дій довіреної особи, що суперечать наданим повноваженням в довіреності, у разі бездіяльності довіреної особи відносно передбачених довіреністю зобов`язань, у разі перевищення довіреною особою повноважень, наданих їй у довіреності, у разі якщо довірена особа завдасть матеріальної шкоди довірителю.
Мотивувальна частина.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Перевіривши доводи касаційної скарги, вивчивши аргументи, викладені у відзиві, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. 
Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Предметом спору у справі, що переглядається Верховним Судом, є договір позики від 01 січня 2010 року, укладений між    ОСОБА_3 та    ОСОБА_1 , від імені якої діяв    ОСОБА_4 , та стягнення з  ОСОБА_2 на користь 
  ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі40 000,00 грн.
Відповідно до законодавчого визначення правочином є, перш за все, вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). 
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Порушення вимог законодавства при укладанні правочину є підставою для визнання його недійсним відповідно до частини першої статті 215 ЦК України.
Таким чином, загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України, а підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України.
Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 
203 цього Кодексу.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження                                       № 61-2417сво19) зроблено висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Як встановлено судами, підтверджено матеріалами справи та не заперечувалося сторонами, спірний договір позики було укладено між 
ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник, боржник), від імені якої діяв ОСОБА_4 .
Частинами першою-третьою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Відповідно до статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
За статтею 241 ЦК України правочин, вчинений представником із перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.
Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.
Вказана стаття презюмує наявність у представника певного обсягу повноважень, належним чином та у встановленому порядку наданих йому особою, яку він представляє, а також встановлює випадки й умови набуття чинності правочином, вчиненим від імені довірителя його представником, коли останній перевищив обсяг наданих йому повноважень.
Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 82 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження                                  № 61-11сво17) зазначено, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. 
Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. 
Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. 
Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.
У справі № 450/2962/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та процентів за користування позикою у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання, рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 травня 2015 року, яке було змінено в частині розрахунку суми боргу, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 рішенням Апеляційного суду Львівської області від 12 жовтня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року, встановлено факт отримання ОСОБА_1 грошових коштів за договором позики від 01 січня 2010 року, що є предметом оскарження.
Також встановлено, що ОСОБА_1 після отримання грошових коштів, перерахованих ОСОБА_3 на виконання умов договору позики від 01 січня 2010 року видала нову довіреність на ОСОБА_4 від 29 січня 2010 року № 36, відповідно до якої надала йому права щодо представництва її інтересів                                ( ОСОБА_1 ) у всіх державних органах та установах, громадських та приватних організаціях, підприємствах, незалежно від підпорядкування і форм власності, в тому числі в органах нотаріату та банківських установах (їх філіях) з питань, що стосуватимуться зняття заборони відчуження (вилучення об`єкта нерухомого майна) житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, площею 0,1 га (кадастровий номер 8000000000:72:252:0247), на якій розташований вищезазначений житловий будинок, а також вилучення відповідно запису з Державного реєстру іпотек.
Також встановлено, що виготовлення довіреності від 29 січня 2010 року 
№ 36 (на право зняття заборон по договору іпотеки) на наступний день після погашення за рахунок коштів ОСОБА_3 кредитної заборгованості 
ОСОБА_1 перед ВАТ СКБ «Дністер» підтверджує ту обставину, що ОСОБА_4 діяв у межах наданих йому повноважень, за попереднім погодженням та виключно в інтересах ОСОБА_1 , яка своїми особистими діями прийняла отримані за договором позики від 01 січня 2010 року грошові кошти на особовий рахунок у ВАТ СКБ «Дністер», користувалася та розпоряджалася цими коштами.
Такі дії ОСОБА_1 свідчили про прийняття нею договору позики до виконання, схвалення нею таким чином цього договору та усіх дій ОСОБА_4 в її інтересах як представника.
Отже, отримання ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 537 700,00 доларів США від ОСОБА_3 за договором позики, який був підписаний ОСОБА_4 на підставі довіреності від 14 березня 2008 року, а також подальше схвалення ОСОБА_1 дій ОСОБА_4 встановлено судовими рішеннями, які набрали законної сили, і не підлягало доказуванню.
З огляду на вищенаведене суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, обґрунтовано вважав, що під час розгляду справи не встановлено обставин, які свідчили б про недійсність договору позики 
від 01 січня 2010 року, укладеного між ОСОБА_1 в особі представника                    ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , а встановлено факт отримання ОСОБА_1 грошових коштів за оспорюваним правочином, їх використання позивачем у власних цілях та подальше схвалення дій ОСОБА_4 за цим правочином, у зв`язку з чим позов не підлягає задоволенню.
Крім того, Верховний Суд звертає увагу, що довіреність видана ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_4 в установленому законодавством порядку не оспорювалась, судом недійсною не визнавалась.
З урахуванням меж та підстав касаційного перегляду, на підставі яких Верховним Судом було відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва 
від 20 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 05 лютого 2020 року, а саме: на підставі пунктів 1 та 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки у касаційній скарзі містяться доводи про те, що суди в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, оскаржувані судові рішення переглядаються Верховним Судом саме з цих підстав.
Посилання касаційної скарги на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові                        від 04 лютого 2020 року у справі № 2/2218/3845/11 (провадження № 61-6708св19), не заслуговують на увагу з огляду на таке. 
У справі № 2/2218/3845/11 Верховний Суд зазначив, що «..якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Договір поруки не було надано суду учасниками справи у зв`язку з його відсутністю та не встановленням його місцезнаходження».
У справі, що переглядається, суд не ставив під сумнів відповідність спірного договору, оскільки факт його укладання, виконання сторонами було встановлено судовими рішеннями, що набрали законної сили у справі 
№ 450/2962/14-ц, що має преюдиційний характер та не підлягає з`ясуванню та доказуванню.
Посилання касаційної скарги на неврахування судами правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі                     № 711/8571/16-ц (провадження № 61-24306св18), відхиляються колегією суддів, оскільки вказана справа та справа, що переглядається, не є тотожними, стосуються різних фактичних обставин та підстав позовів. 
Крім того, у справі № 711/8571/16-ц встановлено факт перевищення представником своїх повноважень, оскільки ним укладено договір від імені довірителя не з тією особою, з якою позивач мала намір укладати правочин відповідно до довіреності. Разом із тим у справі, що переглядається, суди не встановили, а матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження факту перевищення повноважень представника ОСОБА_4 , проте встановлено факт виконання власне позивачем договору, яка своїми діями прийняла отримані за договором позики від 01 січня 
2010 року грошові кошти на особовий рахунок у ВАТ СКБ «Дністер», користувалася та розпоряджалася цими коштами, зокрема, для погашення її кредиту, отриманого у ВАТ СКБ «Дністер» за договором від 14 березня                   2008 року № 5990/1. 
Інші доводи касаційної скарги переважно зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, що у силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої та апеляційної інстанцій.
Посилання у касаційній скарзі як на підставу для скасування оскаржуваних судових рішень першої та апеляційної інстанцій на порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, колегія суддів відхиляє, оскільки вони зводяться до незгоди заявника з висновками судів.
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
Щодо клопотання ОСОБА_3 про розгляд справи із викликом сторін
Колегія суддів Верховного Суду, вивчивши заявлене клопотання, дійшла висновку, що воно задоволенню не підлягають з таких підстав. 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга).
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Абзац другий частини першої цієї статті визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.
Таким чином, питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується Верховним Судом з огляду на встановлену необхідність таких пояснень.
Положення частин п`ятої та шостої статті 279 ЦПК України, якою врегульовано порядок розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження в суді першої інстанції, не застосовуються при касаційному розгляді, оскільки суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права та не вирішує питань доказування у справі і не встановлює обставин справи.
Оскільки судом касаційної інстанції не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, то підстав для розгляду справи за участю сторін немає.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання представника ОСОБА_3 - адвоката Медведя Василя Осиповича  про розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва                               від 20 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду                                від 05 лютого 2020 року із викликом сторін - відмовити.
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ковальова Віктора Михайловича залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий	В. С. Висоцька  	
Судді: 	А. І. Грушицький   А. А. Калараш  	
 	Є. В. Петров	
 	 	
 	О. С. Ткачук