Ухвала
 
23 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 337/1928/20
провадження № 61-2703ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 07 жовтня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 28 січня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» про відшкодування моральної шкоди, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» (далі - АТ «ОГС «Запоріжгаз») 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
 
Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що він проживає в газифікованому помешканні, а саме у квартирі АДРЕСА_1 та для побутових власних потреб використовує природний газ. Весною 2017 року представники АТ «ОГС «Запоріжгаз» намагалися встановити в будинку, де він мешкає, загальнобудинковий вузол обліку природного газу (далі - ЗВОГ), але мешканці будинку не дозволили цього зробити. 22 травня 2017 року представники відповідача склали акт № 0600385947. Вказаним актом було встановлено порушення ним Кодексу газорозподільчих систем, яке полягає у відмові в доступі до об`єкта побутового споживача, який розраховується за нормами споживання, внаслідок чого Оператор ГРМ не здійснив за власний рахунок встановлення лічильника газу побутовому споживачу. Зазначений акт є незаконним, оскільки незгода на встановлення в багатоквартирному будинку ЗВОГ не є підставою для складання відносно споживача акта про порушення. В його квартирі такий акт не складався, йому особисто не вручався, від підпису про ознайомлення із вказаним актом він не відмовлявся.На підставі згаданого акта про порушення та рішення комісії Публічного акціонерного товариства «Запоріжгаз» фактичний об`єм спожитого природного газу йому визначався за граничними об`ємами споживання природного газу населенням в розмірі 9,8 м. куб. на одну зареєстровану особу замість 4,4 м. куб. У зв`язку з цим йому нараховувалася збільшена плата за постачання газу. Дії представників відповідача щодо складання акта та збільшення йому нарахування об`ємів спожитого природного газу за граничними об`ємами споживання природного газу населенням, є незаконними і такими, що містять ознаки кримінальних правопорушень. Йому 81 рік і він страждає на онкологічне захворювання, але змушений доводити, що не є порушником Кодексу газопостачальних систем, що йому неправильно нараховувалися обсяги газу, у зв`язку з чим він вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Через незаконні дії представників відповідача він зазнав глибоких душевних страждань, знаходиться в постійній нервовій напрузі, вимушений звертатися до правоохоронних органів та судів. Такі обставини негативно вплинули на його звичайний життєвий ритм і погано позначилися на його загальному психологічному стані.
 
Рішенням Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 07 жовтня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з АТ «ОГС «Запоріжгаз» на користь ОСОБА_1 3 000 грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 28 січня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_1 і АТ «ОГС «Запоріжгаз» залишено без задоволення, а рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 07 жовтня 2020 року - без змін.
 
19 лютого 2021 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 07 жовтня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 28 січня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду та змінити оскаржуване рішення суду першої інстанції, стягнувши з АТ «ОГС «Запоріжгаз» на його користь 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» передбачено, що у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2021 року (на час подання касаційної скарги) -  2 270 грн.
 
Ціна позову  в цій справі становить 50 000 грн, що станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 100 = 227 000 грн). Тобто справа № 337/1928/20 є малозначною в силу вимог закону.
 
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.
 
Доводи ОСОБА_1 про те, що суди помилково розглядали цю справу як малозначну, не заслуговують на увагу, оскільки: 1) ціна позову в цій справі становить 50 000 грн, що на час розгляду справи судами попередніх інстанції також не перевищувало ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2020 року - 2 102 грн х 100 = 210 200 грн); 2) предметом позову в цій справі є відшкодування моральної шкоди; згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.
 
Посилання ОСОБА_1 на неврахування судами правових висновків, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», є неспроможним, оскільки суди застосували правові висновки, викладені у згаданій постанові, про що свідчать посилання судів на неї в текстах оскаржуваних судових рішень. Натомість доводи заявника зводяться виключно до його незгоди з визначеним судом розміром відшкодування моральної шкоди, що не свідчить про неврахування судами викладених в зазначеній постанові Пленуму Верховного Суду України загальних правових висновків щодо розгляду такої категорії справ.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи      від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня  1997 року). 
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 07 жовтня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 28 січня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» про відшкодування моральної шкоди.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко