Ухвала
Іменем України
16 лютого 2021 року  
м. Київ
справа № 0827/7682/12
провадження № 51-9554 км 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі – Суд) у складі:
головуючого	ОСОБА_1 ,	
суддів	ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,	
за участю: секретаря судового засідання	  ОСОБА_4 ,	
захисників	ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),	
прокурора	ОСОБА_7 ,	
розглянув у судовому засіданні касаційні скарги захисників ОСОБА_5 та  ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2017 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 15 січня 2020 року щодо
ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця  с. Мар`ївка Запорізького району Запорізької області та жителя м. Запоріжжя,
засудженого за вчинення злочинів, передбачених частиною 1 статті 115, частиною 2 статті 15 і пунктом 1 частини 2 статті 115, частиною 1 статті 263 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Оскаржені судові рішення
1.  Шевченківський районний суд м. Запоріжжя вироком від 30 листопада 2017 року засудив ОСОБА_8 до покарання у виді позбавлення волі: за частиною 1 статті 115 КК — на строк 12 років; за частиною 2 статті 15 і пунктом 1 частини 2 статті 115 КК — на строк 10 років; за частиною 1 статті 263 КК — на строк 2 роки. На підставі статті 49 КК суд звільнив засудженого від відбування призначеного покарання за частиною 1 статті 263 КК. На підставі статті 70 КК за сукупністю злочинів ОСОБА_8 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років.
2.  Суд визнав доведеним, що ОСОБА_8 9 березня 2012 року близько 21:40, керуючи автомобілем, рухався по вул. Звільненій у м. Запоріжжі. По цій же вулиці в попутному напрямку попереду транспортного засобу йшли ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Неподалік будинку № 21 між ОСОБА_8 , з одного боку, та ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , з іншого боку, виник конфлікт через те, що ОСОБА_9 зачепив плечем дзеркало автомобіля. ОСОБА_8 зупинив транспортний засіб, дістав вогнепальну зброю — револьвер «Комбриг», тричі вистрелив у тулуб ОСОБА_9 і не менше трьох разів — в ОСОБА_10 . У результаті отриманих тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_9 помер у лікарні цього ж дня, а потерпілому ОСОБА_10 було заподіяно тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
Використані у процесі заподіяння шкоди здоров`ю і життю потерпілих боєприпаси, а саме сім патронів, виготовлених у кустарний спосіб, ОСОБА_8 без передбаченого законом дозволу придбав у невизначений час у не встановленої слідством особи та зберігав за місцем свого проживання до моменту, коли він застосував указані боєприпаси за вищевказаних обставин. 
3. Запорізький апеляційний суд ухвалою від 15 січня 2020 року залишив без задоволення апеляційні скарги прокурора та захисників, а вирок суду першої інстанції змінив у частині застосування частини 5 статті 72 КК. 
Вимоги і доводи касаційних скарг 

4. У касаційній скарзі захисники на підставах, передбачених пунктами 1—3 частини 1 статті 398 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі – КПК), просять скасувати оскаржені судові рішення. При цьому захисник ОСОБА_6 просить відправити справу на нове розслідування, а захисник ОСОБА_5 – закрити справу. 
5. На думку захисників, як районний, так і апеляційний суди фактично встановили, що в обстановці, яка склалася, їхній підзахисний діяв у стані необхідної чи уявної оборони, однак безпідставно не застосували положень статті 36 КК.
6.  Зокрема, захисники стверджують, що суди безпідставно не взяли до уваги показань свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які свідчили в суді про те, що бачили, як потерпілий ОСОБА_9 , висловлюючи погрози застосування насильства, наближався до ОСОБА_8 , і в його руках був ніж. Разом з тим суди спростували ці свідчення показаннями зацікавлених свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 про те, що ОСОБА_9 не носив із собою ножів. 
7.  Також сторона захисту скаржиться на те, що суди взяли до уваги суперечливі та неправдиві показання потерпілого ОСОБА_10 . 
8.  Таким чином, захисники стверджують, що судом першої інстанції не надано належної оцінки всім зібраним у справі доказам та належним чином не мотивовано, чому надано перевагу одним показанням над іншими. 
9.  Окрім того, захисник ОСОБА_5 у своїй скарзі стверджує, що не доведено винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 263 КК, а саме не спростовано належними доказами версії засудженого про те, що він не знав, що придбані ним на ринку патрони є боєприпасами зі смертельною дією. У зв`язку з цим захисник також зазначає, що, використовуючи зброю травматичної дії, засуджений не міг керуватись умислом на вбивство.
10.  Окрім того, захисники скаржаться, що, призначаючи покарання, суд не врахував обставин, що мали б його пом`якшити.
11.  Захисник ОСОБА_6 у касаційні скарзі також зазначає, що цивільний позов на користь потерпілої ОСОБА_15 суди задовольнили безпідставно та всупереч положенням частини 2 статті 1168 Цивільного кодексу України. 
12.  Захисники зазначають, що апеляційний суд вказаних порушень не усунув, а ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статті 377 КПК. 
Позиції  учасників під час касаційного розгляду

13.  Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило. 
14.  У судовому засіданні захисники підтримали касаційні скарги та просили їх задовольнити   
15.  Прокурор ОСОБА_7 заперечила проти касаційних скарг та просила Суд залишити оскаржені судові рішення без зміни.  
Оцінка Суду

16.  Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників касаційного розгляду, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи, наведені в касаційних скаргах, Суд дійшов висновку, що необхідно відмовити в задоволенні касаційних скарг.  
17.  Основним аргументом сторони захисту було те, що засуджений діяв у стані необхідної оборони.
18.  Відповідно до частини 1 статті 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання. Частиною 2 статті 36 КК передбачено, що кожен має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади для захисту від суспільно небезпечного посягання. 
19.  Водночас вирішення питання, чи перебував засуджений у стані необхідної оборони, залежить від сукупності обставин, установлених під час розгляду справи. Зокрема, має бути встановлено, чи зазнала особа посягання та чи були її дії зумовлені захистом від такого посягання.
20.  Ця справа неодноразово переглядалась судами різних інстанцій, зокрема і Верховним Судом, який в постанові від 28 лютого 2019 року вказав, що з урахуванням наявних у матеріалах кримінальної справи доказів, а також установлених обставин виникнення конфлікту між засудженим та потерпілими Суд дійшов висновку про відсутністьу діях потерпілих ОСОБА_9 і ОСОБА_10 суспільно небезпечного посягання, яке зумовлювало виникнення в ОСОБА_8 права на необхідну оборону[1].
21.  Колегія суддів вважає, що такий висновок є правильним і належним чином мотивованим у судових рішеннях з огляду на всі обставини вчиненого ОСОБА_8 діяння в їх сукупності, зокрема на спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілих, що передувала події, а тому доводи касаційних скарг про те, що в обстановці, яка склалася, ОСОБА_8 діяв у стані необхідної оборони, колегія суддів вважає безпідставними.
22.  Цей висновок також ґрунтується і на тому, що наявними в справі доказами та фактичними обставинами справи не підтвердилась версія сторони захисту про наявність у потерпілих ножа. 
23.  Суд відхиляє і доводи касаційних скарг про те, що  ОСОБА_8 не знав, що його револьвер споряджено боєприпасами зі смертельною дією. Суд вважає, що саме засуджений, який є власником травматичної зброї, придбавши патрони та зарядивши ними револьвер, несе відповідальність за поводження з цією зброєю, а також якість патронів, якими він її зарядив. Саме тому суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність у діях ОСОБА_8 складу злочину, передбаченого частиною 1 статті 263 КК.
24.  Що стосується доводів касаційної скарги захисника ОСОБА_6 про те, що суди порушили вимоги частини 2 статті 1168 Цивільного кодексу України, прийнявши рішення про задоволення цивільного позову на користь потерпілої ОСОБА_15 , то Суд зазначає, що кримінально-процесуальне законодавство передбачає ширше коло осіб, які можуть бути визнані потерпілими від злочину, ніж це передбачено згаданою статтею Цивільним кодексом України.
25.  Відповідно до частин 1, 5 статті 49 КПК потерпілим визнається    особа,   якій   злочином   заподіяно моральну, фізичну або майнову шкоду. У справах  про  злочини,  внаслідок   яких   сталася   смерть потерпілого,  права,  передбачені цією статтею, мають його близькі родичі.
26.  Згідно з пунктом 11 частини 1 статті 32 КПК близькими родичами є батьки, дружина, чоловік, діти, рідні брати і сестри, дід, баба, внуки.
27.  Потерпіла ОСОБА_15 є рідною сестрою померлого та була визнана потерпілою у кримінальній справі із самого початку досудового розслідування, одночасно вона є цивільним позивачем, що узгоджується з положеннями статей 49, 50 КПК, а також не суперечить висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 24 листопада 2020 року у справі № 182/6265/18 (провадження № 51-2461км20)[2]. Саме тому суд відхиляє цей довід сторони захисту. 
28.  Апеляційний суд провів розгляд відповідно до вимог кримінального процесуального закону і погодився з висновками суду першої інстанції щодо доведеності винуватості засудженого в учиненні інкримінованого йому злочину, надавши умотивовані відповіді на всі аргументи, наведені в апеляційних скаргах сторони захисту. Ухвала апеляційного суду не суперечить вимогам статті 377 КПК.
29.  За таких обставин Суд не встановив підстав для скасування оскаржених судових рішень та задоволення касаційних скарг сторони захисту.
На підставі викладеного, керуючись статтями 394–396 КПК, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК 2012 року, Суд
ухвалив:
Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2017 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 15 січня 2020 року щодо  ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційні скарги захисників ОСОБА_5 та ОСОБА_6 – без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає. 
 
Судді:

 
ОСОБА_1                            ОСОБА_2                                             ОСОБА_3 

[1] Постанова Верховного Суду від 28 лютого 2019 року у справі № 0827/7682/12 (провадження № 51-9554км18)

[2] Постанова Верховного Суду від 24 листопада 2020 року у справі №182/6265/18 (провадження №51-2461км20)