Справа № 165/1898/20 	Головуючий у 1 інстанції: Василюк А. В. 	
Провадження № 22-ц/802/119/21  Категорія: 44 	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
13 січня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В., 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Передпускова дирекція шахти № 10 «Нововолинська» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві за апеляційною скаргою відповідача Державного підприємства «Передпускова дирекція шахти № 10 «Нововолинська» на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 06 листопада 2020 року,  
                                        В С Т А Н О В И В:
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом.
Позовні вимоги мотивував тим, що він тривалий час працював на посаді електрослюсаря підземного на ДП «ПДШ № 10 «Нововолинська». Внаслідок шкідливих підземних умов праці він отримав низку професійних захворювань: хронічну двобічну сенсоневральну приглухуватість з легким ІІ ступенем зниження слуху; хронічний бронхіт ІІ ступеню, затихаючого загострення, дифузний пневмосклероз, ЛН І-ІІ ст., хронічну радикулопатію L5, S1 ліворуч у ст. неповної ремісії з помірними статико-динамічними порушеннями та больовим синдромом.
Також вказував, що згідно довідки до акту МСЕК серії 12ААБ від 20 серпня 2019 року він втратив 60% професійної працездатності, як наслідок, йому встановлена ІІІ група інвалідності. Згідно акту розслідування складеного за формою П-4, причиною виникнення таких захворювань стало: фізичне навантаження, пил, шум, несприятливий мікроклімат, довготривала робота в шкідливих умовах. 
Вважає, що оскільки захворювання виникло при виконанні ним своїх трудових обов`язків і заподіяна йому шкода випливає з трудових відносин, тому вона має відшкодовуватися роботодавцем, який не створив безпечних умов праці. Завдана йому моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які він зазнав внаслідок професійного захворювання на виробництві та переносить і по сьогоднішній день. Отримане захворювання нагадує про себе, він змушений постійно лікуватися та відновлювати своє послаблене здоров`я. Утруднене дихання, біль у поперековому відділ хребта і приглухуватість призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків та надалі вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. 
Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просив суд стягнути на його користь з відповідача ДП «ПДШ № 10 «Нововолинська» на відшкодування моральної шкоди 127 080 грн та 2 000 грн витрат на правничу допомогу адвоката.
Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 06 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ДП «ПДШ № 10 «Нововолинська» на користь ОСОБА_1 126 000 грн моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі відповідач ДП «ПДШ № 10 «Нововолинська», покликаючись  на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Відзиву на апеляційну скаргу позивач не подавав.
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи.
За змістом ч. ч. 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою прийняття постанови у даній справі є 13 січня 2021 року - дата складення повного судового рішення.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що діями відповідача ДП «ПДШ № 10 «Нововолинська», який не забезпечив безпечні умови праці, ОСОБА_1 як працівнику, було заподіяно моральну шкоду, а тому враховуючи ступінь втрати професійної працездатності останнього, характер моральних та фізичних страждань позивача, їх тривалість, спосіб заподіяння, вважав, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 126 000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві. 
Такий висновок суду є правильний. 
Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 тривалий час перебував у трудових відносинах з відповідачем ДП «ПДШ № 10 «Нововолинська», працюючи на посаді електрослюсара підземного. Стаж роботи в умовах впливу шкідливих факторів позивача станом на 16 червня 2017 року склав 24 роки 4 місяці (а.с.7-8).
Згідно копії акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання за формою П-4 від 16 червня 2017 року у ОСОБА_1 діагностовано наступні захворювання: хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з легким ІІ ступенем зниження слуху; хронічний бронхіт ІІ ступеню, затихаючого загострення, дифузний пневмосклероз, ЛН І-ІІ ст., хронічна радикулопатія L5, S1 ліворуч у ст. неповної ремісії з помірними статико-динамічними порушеннями та больовим синдромом. Причиною виникнення професійних захворювань визнано: пил, шум та фізичне навантаження, несприятливий мікроклімат. По гігієнічній характеристиці умов праці професія, яку обіймав ОСОБА_1 , відноситься до робіт ІІІ класу по факторам шкідливості. Враховуючи рівні шкідливих виробничих факторів на робочому місці працівника та стаж роботи, позивач перевищив допустимі величини тривалості робочого часу передбачені Державними санітарними правилами та нормами «Підприємства вугільної промисловості» ДСП 3.3.1.095-2002. (а.с.15-16).
Діагностовані професійні захворювання у позивача також підтверджуються наступними письмовими доказами: копією медичного висновку Центральної Лікарсько-експертної комісії ДУ «Інститут медицини праці Національної академії медичних наук України», копією виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого в ОКЛ ДУ «Інститут медицини праці Національної академії медичних наук України», копією виписки із медичної карти стаціонарного хворого, виданої Нововолинською ЦМЛ, копією реабілітаційного листа, копією аудіограми (а.с.9-14).
Згідно копій довідки до акту МСЕК серії 12ААБ №400878 від 20 серпня 2019 року та копії довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності серії 12ААА №021549 від 20 серпня 2019 року позивач ОСОБА_1 втратив 60% професійної працездатності та йому була встановлена третя група інвалідності (а.с.17-18).
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці.
Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Згідно з частинами 1 та 3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.
У ст. 173 КЗпП України закріплено право працівника на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.
Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, які вона зазнає.
Частиною 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
У пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
У Рішенні Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року №1-9/2004 у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення ч. 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, зазначено, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Ушкодження здоров`я,  заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків,  незалежно  від  ступеня  втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної  шкоди, ніж  заподіяна  працівникові,  який  не втратив професійної працездатності.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, у зв`язку з незабезпечення відповідачем безпечних умов праці, позивачу ОСОБА_1 була заподіяна моральна шкода, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, які він зазнав внаслідок професійного захворювання та переносить і по сьогоднішній день. Професійне захворювання та його наслідки викликали сильні емоційні страждання у ОСОБА_1 , зокрема: душевний біль, постійне почуття неповноцінності, пригнічення. Будучи обмеженим у фізичних можливостях, він змушений постійно докладати додаткові зусилля для організації свого життя. Позивач відчуває себе неповноцінною людиною, є обмеженим у реалізації своїх життєвих планів. 
У зв`язку з отриманим професійним захворюванням, позивачу рекомендовано спостереження, лікування (амбулаторне та стаціонарне), медична реабілітація, санітарно-курортне лікування, а також протипоказана важка фізична робота.
Частинами 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки внаслідок незабезпечення роботодавцем безпечних і здорових умов праці у ОСОБА_1 виникло професійне захворювання, що призвело до втрати працездатності й встановлення інвалідності. З огляду на наведене, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 126 000 грн, яку роботодавець зобов`язаний відшкодувати в силу зазначених вище норм закону.
Отже, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 відповідає вимогам закону.
Суд в даному випадку правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, а є власним суб`єктивним тлумаченням позивачем норм права та обставин справи, яким суд дав відповідну правову оцінку.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Керуючись ст. ст. 268, 367-369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
                                                   У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу відповідача Державного підприємства «Передпускова дирекція шахти № 10 «Нововолинська» залишити без задоволення.
Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 06 листопада 2020 року в даній справі залишити без змін.  
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: