Дата документу 22.02.2021 Справа № 334/6849/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Є.У.№ 334/6849/19                                        Головуючий у 1 інстанції: Козлова Н.Ю.
№ 22-ц/807/643/21                                                Суддя-доповідач: Крилова О.В.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2021 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого:                Крилової О.В.
суддів:                Кухаря С.В.
                       Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Надра» про визнання незаконними дії, визнання недійсним договору відступлення права вимоги та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ

В вересні 2020 року з ОСОБА_1 вернувся до суду із позовом до ПАТ КБ «Надра» про визнання незаконними дії, визнання недійсним договору відступлення права вимоги та стягнення моральної шкоди.

До початку розгляду справи, позивач уточнив свої позовні вимоги та просив суд визнати дії представників ПАТ КБ «Надра» по виставленню на продаж «права вимоги за кредитним договором № 14/2006/0575/Фжк від 14.11.2006 року, укладеним між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 , при наявності рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2013 року по справі № 334/353/13-ц про відмову банку у стягненні з ОСОБА_1 заборгованості за цим кредитним договором, таким, що порушують його права і законні інтереси; визнати недійсним в цілому Договір відступлення прав вимоги від 21 травня 2020 року, укладений між ПАТ КБ «Надра» і Державною іпотечною установою та стягнути з ПАТ КБ «Надра» двадцять сім тисяч гривень моральної шкоди на користь ОСОБА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке. 

Судом першої інстанції встановлено, що на виконання постанови Правління Національного банку України від 05 лютою 2015 року №83 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «НАДРА» до категорії неплатоспроможних», керуючись пунктом 2 частини 5 статті 12 та статтею 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.02.2015 №26 в Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «НАДРА» з 06.02.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці. 

Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ “КБ “Надра” призначено Стрюкову Ірину Олександрівну. Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 23.04.2015 № 85 прийнято рішення про продовження строку здійснення тимчасової адміністрації до 05 червня 2015 року.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 05.06.2015 №113 на підставі постанови Правління Національного банку України від 04.06.2015 №356 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» розпочато ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» та призначено ОСОБА_2 уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку строком на 1 рік з 05.06.2015 до 04.06.2016 включно.

Рішенням Виконавчою дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28.04.2016 № 616 продовжено строк здійснення процедури ліквідації ПАТ «КБ «Надра» до 04 червня 2018 з відповідним продовженням повноважень уповноваженої особи Фонду.

Рішенням Виконавчою дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 03.11.16 № 2342 продовжено строк здійснення процедури ліквідації ПАТ «КБ «Надра» до 03 червня 2020 з відповідним продовженням повноважень уповноваженої особи Фонду.

Відповідно до рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 3383 від 17.12.2018, уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» призначено Білу Ірину Володимирівну. 

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у даних правовідносинах та підлягає обов`язковому застосуванню.

Згідно з ч.8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.

За таких обставин, у спорах, пов`язаних із виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

До того ж, рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування від 05.07.2017 № 2837 «Про утворення Комітету Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань консолідації та продажу активів, делегування йому частини повноважень виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та затвердження Змін до деяких нормативно-правових актів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що Комітет Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань консолідації та продажу активів є постійно діючим колегіальним органом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, якому виконавча дирекція Фонду делегувала окремі повноваження щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються.

Пунктом 2 ч. 4 Розділу І. Положення передбачено, що одним із основних завдань Комітету є визначення способів, порядку та умов продажу активів (майна) банків, що ліквідуються. Зокрема Комітетом було затверджено умови продажу активів ПАТ «КБ «НАДРА» рішенням від 24.07.2019 №212, а саме: Право вимоги за кредитним договором: 14/2006/0575/Фжк від 14.11.2006р.
Вбачається, що нормативно - правовими актами, які регулюють відносини у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, передбачено обов`язок Фонду гарантування щодо затвердження переліку майна банку, що підлягає продажу та затвердження умов відкритих торгів.

Звертаючись до суду з позовом, позивач не навів жодної норми права, яка була б порушена Фондом гарантування вкладів фізичних осіб при здійсненні ним повноважень щодо затвердження умов продажу активів ПАТ «КБ «НАДРА».

За положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За приписами ст.ст. 76,77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. 
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

Як з`ясовано судом першої інстанції та не заперечувалось сторонами, 14 листопада 2006 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» правонаступником якого з 04.02.2011 року є ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір №14/2006/0575/Фжк.

За умовами вказаного Кредитного договору Банк надав Позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в доларах США у розмірі 50 000,00 доларів США.

Позичальник взятих на себе зобов`язань щодо щомісячного погашення кредиту та сплати процентів не виконав, у зв`язку із чим утворилась заборгованість по Кредитному договору №14/2006/0575/Фжк від 14 листопада 2006р.

Єдиним обґрунтуванням своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначає наявність рішення Ленінського райсуду м. Запоріжжя від 27.06.2013 року у справі № 334/353/13, яке свідчить про відсутність у позивача заборгованості перед банком за Кредитним договором №14/2006/0575/Фжк.

Проте, зазначене рішення жодним чином не свідчить про відсутність заборгованості позивача ані станом на дату ухвалення рішення, ані станом на даний час.

Основним обґрунтуванням відмови у позові банку в стягненні заборгованості судом, який розглядав справу, зазначено ненадання банком розрахунку заборгованості за Кредитним договором. 
При відсутності розрахунку заборгованості за відповідачем та при наявності сплати ним достроково сум поточних платежів, суд був позбавлений можливості визначитися з сумою заборгованості та її примусовим стягненням.

Таким чином, рішення на яке посилається ОСОБА_1 не встановлює відсутність заборгованості Позивача за Кредитним договором, що свідчить про неможливість суду саме визначитися із сумою стягнення станом на 2013 рік та не встановлює відсутність зобов`язань позивача за Кредитним договором.

Даний факт, не може свідчити, що кредитний договір є припиненим, недійсним, виконаним, розірваним, та таким, що втратив чинність та не забороняє банку застосовувати до позивача та/або поручителів за Кредитним договором будь-які передбачені законом та договором заходи щодо стягнення наявної заборгованості, або розпоряджатися правом вимоги за зобов`язанням з такою заборгованістю.

Судом апеляційної інстанції було ухвалено стягнути з Позивача на користь Публічічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію заборгованість за кредитним договором №14/2006/0575/Фжк від 14.11.2006 року станом на 11.01.2012 року у розмірі суми основного боргу 14110,67 доларів США (чотирнадцять тисяч сто десять доларів США шістдесят сім центів), яка складається із: заборгованості за кредитом 13075,88 доларів США заборгованості по нарахованим та несплаченим відсоткам за користування кредитом 692,55 доларі США, заборгованості за комісією 342,24 доларів США, та заборгованість за пенею 2734,43 грн. (дві тисячі сімсот тридцять чотири гривні сорок три копійки).

Зазначене рішення апеляційної інстанції було скасовано касаційною інстанцією виключно з процесуальних підстав - пропуску строків, та постанова касаційної інстанції жодним чином не містила висновків щодо відсутності заборгованості позивача за Кредитним договором.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 вважав порушеними свої права в зв`язку з виставленням на продаж права вимоги за Кредитним договором, проте, жодного обґрунтування, які саме його права та внаслідок чого порушені, ним не доведено, не зазначено, яким саме чином виставлення на продаж прав вимоги відповідачем, порушені його права як боржника за кредитним договором.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивачем вибрано неналежний спосіб захисту оскільки стягнення коштів з банку, що ліквідується, в даному випадку може відбуватися шляхом задоволення кредиторської вимоги позивача, яка мала бути заявлена у встановлений законом спосіб. 

Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

У спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або впроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не передбачено право позивача на відшкодування моральної шкоди банком, який знаходиться в стані ліквідації. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у Постанові у справі за № 61-5506св18 від 25.04.2018 року.

Крім того, якщо на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку вже було введено тимчасову адміністрацію і Фонд розпочав процедуру виведення банку з ринку, це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом та іншими спеціальними Нормативно-правовими актами: шляхом отримання гарантованої суми через банки агенти, та/або в порядку черговості задоволення вимог кредиторів, якщо сума вкладу перевищує розмір гарантованої суми. 

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці, проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив та оцінив докази, правильно встановив обставини у справі та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. 

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382  ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2020 рокупо цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 22 лютого 2021 р.

Головуючий                                                                О.В. Крилова

Судді:                                                                        С.В. Кухар

                                                                               О.З. Поляков