ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1318/21 Справа № 213/3073/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Алексєєв О. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.
суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони по справі:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач - Акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження згідно ч.13 ст.7,ч.1 ст.369 ЦПК України без повідомлення осіб цивільну справу за  апеляційними скаргами позивача  ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Меланчука Ігоря Віталійовича, Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу  Дніпропетровської області від  22 жовтня 2020 року, яке ухвалено суддею Алексєєвим О.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 22 жовтня 2020 року, -
ВСТАНОВИВ:

В серпні 2020 року ОСОБА_1 інтересах якого діє адвокат Меланчук І.В. звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі – АТ «Південний ГЗК») про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження здоров`я.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивач в період часу з 01 грудня 1978 року по 21 січня 1983 року позивач працював помічником машиніста екскаватора рудника, з 26 липня 1984 року по 24 травня 1999 року помічником машиніста екскаватора позивач  виконував роботи в умовах впливу на організм загальної вібрації, рівень якої перевищував допустиму в 2 рази через конструктивні недоліки машин, механізмів та устаткувань. У зв`язку із шкідливими і тяжкими умовами праці, позивачем отримано хронічні професійні захворювання. Рішенням ЛЕК від 09 серпня 1999 року позивачу вперше визначено ступінь втрати професійної працездатності - 35% та встановлено 3 групу інвалідності при подальших переоглядах позивачу визначено 40% втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності з 12 липня 2006 року – безстроково. У зв`язку з отриманими професійними захворюваннями порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він постійно відчуває біль у хребті, обмеження об`єму рухів, скутість рухів в суглобах рук та колінних суглобах, судоми в м`язах шийно-комірцевої ділянки при рухах голови, значне утруднення ходи, частий головний біль, підвищення артеріального тиску. Розмір завданої моральної шкоди позивач оцінює в  188920 гривні,  які просить суд стягнути з відповідача на свою користь без утримання податку з доходів фізичних осіб.
Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Стягнуто з АТ «Південний ГЗК», на користь ОСОБА_1 - 90000 грн. моральної шкоди без утримання податку з доходів осіб та інших обов`язкових платежів.
Стягнуто з АТ «Південний ГЗК», - 900 грн. судового збору на користь держави.
В іншій частині позову відмовлено. 
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Меланчук І.В. ставить питання про зміну рішення суду в частині розміру моральної шкоди, стягнутої на користь позивача, просить збільшити її розмір до заявленого ним у позові, оскільки він значно занижений та не відповідає глибині моральних страждань позивача та принципу розумності, виваженості і справедливості. 
Судом першої інстанції при визначенні суми відшкодування моральної шкоди, не враховано роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року. 
Судом першої інстанції в достатній мірі не враховано, що у зв`язку з професійним захворюванням у позивача у зв`язку з отриманими професійними захворюваннями порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він постійно відчуває біль у хребті, обмеження об`єму рухів, скутість рухів в суглобах рук та колінних суглобах, судоми в м`язах шийно-комірцевої ділянки при рухах голови, значне утруднення ходи, частий головний біль, підвищення артеріального тиску. Його турбує часте серцебиття, відчуває задишку при ходьбі, все це суттєво ускладнюють пересування позивача, що призводить до суттєвих незручностей у повсякденному житті, позбавляє нормального відпочинку та порушує його сон Тривалий процес лікування позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя, позначається на його душевному та фізичному станах
Зазначені обставини переконливо доводять, що життя позивача зазнало вимушених змін, які призвели до суттєвого обмеження можливостей організму, переповнене болю та страждань, позбавлений можливості повною мірою реалізовувати свої звички та бажання, втілювати в життя свої наміри в професійній сфері, повинен докладати додаткових зусиль та витрачати час для організації свого життя, потребує постійного медикаментозного лікування. Вказане призводить та буде призводити і надалі до зниження якості життя позивача та зменшення благ, які він мав до захворювання та втрати професійної працездатності.
При цьому, наводить в апеляційній скарзі, як приклад, Постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 210/5258/16-ц, якою з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнуто 275 000 гривень, за умови, що позивачем втрачено 100 % професійної працездатності.
В апеляційній скарзі представник АТ «Південний ГЗК» ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин справи, яке має значення для вірного вирішення спірного питання, на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
В мотивування доводів апеляційної скарги представник відповідача зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди та не враховано відсутність вини підприємства у спричиненні шкоди позивачу. Судом не взято до уваги, що позивач був ознайомлений про наявність шкідливих та небезпечних виробничих факторів на робочому місці, проте свідомо продовжував працювати, саме в шкідливих умовах праці.
Крім того, визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості.
Судом першої інстанції не враховано судову практику щодо розгляду аналогічних справ.
У відзиві на апеляційну скаргу представника позивача представник АТ «Південний ГЗК посилається на те, що доводи викладені в апеляційній скарзі не відповідають дійсним обставинам справи тане підтверджені належними та допустимими доказами, у зв`язку із чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги ,за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга представника АТ «Південни ГЗК» залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , 28 лютого 1978 року прийнятий на на підприємство відповідача учнем помічника машиніста екскаватора рудника, у період з 01 грудня 1978 року по 21 січня 1983 року працював помічником машиніста екскаватора рудника. 26 липня 1984 року позивач прийнятий на роботу помічником машиніста екскаватора рудоуправління. З 07.06.2985 року по 22.06.1999 року працював машиністом екскаватора, з 22 червня 1999 року працював підсобним робітником рудоуправління. 18 січня 2000 року звільнений з займаної посади за ст.. 38 КЗпП України (а.с.27-32).
Рішенням ЛЕК НДІ від 13 травня 1999 року позивачу ОСОБА_1 встановлено професійне захворювання: вібраційна хвороба І-ІІ ст. від дії переважно загальних вібрацій з вегетативно-сенсорною полінейропатією і з дистрофічними змінами у вигляді деформуючого артрозу ліктьових та дрібних суглобів кистей НФ І-ІІ ст. з помірним больовим синдромом і пароксизмальною церебральною ангіодистонією (а.с.20-21). 
Відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 24 травня 1999 року ОСОБА_1 , встановлено діагноз: вібраційна хвороба 1-2 стадії.
Згідно Акту розслідування обставинами, за яких виникло професійне захворювання зазначено: конструктивні недоліки машин, механізмів, обладнання. Причиною професійного захворювання визнано: тривала робота в умовах впливу загальної вібрації, рівень якої перевищувала допустиму в 2 рази. З метою ліквідації та попередження професійного захворювання пропонувалось ввести для машиністів екскаваторів регламентовані перерви в роботі та працевлаштувати ОСОБА_1 на роботу не пов`язану з впливом вібрації та фізичними перенавантаженням (а.с.16-18). 
Відповідно до висновку ЛТЕК від 09.08.1999 року ОСОБА_1 первинно встановлено 35% втрати професійної працездатності у зв`язку з профзахворюванням та третя група інвалідності. 
Висновком ЛТЕК від 26.07.2000 року позивачу підтверджено 35% втрати професійної працездатності за профзахворюванням та 3 група інвалідності (а.с.10). 
При наступних переоглядах висновком МСЕК від 12..07.2001 року, 26.06.2002 року, 15.07.2004 року, підтверджувався вказаний відсоток втрати професійної працездатності та 3 група інвалідності (а.с.11-12). 
Згідно висновку МСЕК від 12 липня 2006 року при черговому переогляді позивачу встановлено 40% втрати професійної працездатності та 3 група інвалідності безстроково. (а.с.13-15). 
У зв`язку з отриманим хронічним професійним захворюванням позивачка періодично проходить лікування, що підтверджується виписками із історії хвороби та з медичної карти (а.с.22-26).
На підставі встановлених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем доведені заявлені позовні вимоги та наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди відповідачем, через отримане професійне захворювання та втрату працездатності.
Колегія суддів погоджується із висновком суду, щодо обов`язку відповідача відшкодувати позивачу моральну шкоду спричинену втратою здоров`я на виробництві, вважає його законним і обґрунтованим. 
Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.
Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності 09.08.1999 року у зв`язку з професійними захворюваннями, тобто встановлено наявність втрати професійної працездатності, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, колегія суддів приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року ( з наступними змінами).
У відповідності до положень п.11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 
150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від 
інших будь-яких виплат. 
Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.
Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року,  яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди – не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).
Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата – це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). 
Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. 
Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.
Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК Української РСР про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. 
Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14 від 24 грудня 2014 року.
Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4 723 00 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 23 615,00 грн., а максимальний - 944 600,00 грн.
Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
ЗгідноАкту розслідування хронічного професійного захворювання   від 24.05.1999 року, причиною виникнення у ОСОБА_1 професійного захворювання тривала робота протягом 20 років в умовах впливу вібрації, доза якої перевищувала допустиму в 2 рази (а.с. 17,19).
Отже, відповідач - ПрАТ «Південний ГЗК», під час роботи позивача, допустив перевищення гранично допустимого рівня впливу вібрації, що є порушенням ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».
Спростовуються доводи апеляційної скарги відповідача щодо не доведення позивачем позовних вимог, оскільки, факт заподіяння моральної шкоди позивачу у зв`язку з отриманими ним професійним захворюванням встановлений та доведений матеріалами справи. Так, згідно виписних епікризів, позивач час від часу змушений проходити стаціонарний курс лікування та періодичні обстеження, переносить моральні страждання, оскільки його турбує біль у хребті, обмеження об`єму рухів, скутість рухів в суглобах рук та колінних суглобах, судоми в м`язах шийно-комірцевої ділянки при рухах голови, значне утруднення ходи, частий головний біль, підвищення артеріального тиску.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійні захворювання позивача, які завдають йому фізичного болю та душевних страждань, виникли з вини відповідача, яким було допущено перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу.
Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.    
Посилання представника відповідача ПАТ «Південний ГЗК» в апеляційній скарзі на те, що позивач з власної волі протягом тривалого часу виконував роботу в шкідливих умовах праці, не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки, як встановлено судом, професійне захворювання позивача ОСОБА_1 виникло не у зв`язку з тривалою працею останнього за професією, а у зв`язку з недосконалістю робочого місця яке було пов`язано з впливом шкідливих факторів, показники якої перевищували нормативні значення через недосконалість робочого місця, тобто через порушення роботодавцем ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.
При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку.       
Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги представника позивача, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, визначено без урахування роз`яснень викладених в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо),яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. 
Колегія суддів, беручи до уваги глибину і тривалість моральних страждань позивача, характер отриманого ним професійного захворювання, тривалість роботи на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів 20 років, відсоток втрати професійної працездатності в розмірі 40%, встановлення третьої групи інвалідності, у зв`язку з професійним захворюванням позивач постійно відчуває біль у хребті, обмеження об`єму рухів, скутість рухів в суглобах рук та колінних суглобах, судоми в м`язах шийно-комірцевої ділянки при рухах голови, значне утруднення ходи, частий головний біль, підвищення артеріального тиску. Самопочуття позивача не поліпшується, негативні зміни в його житті є незворотними, що завдає позивачу душевного болю та страждань, вважає що визначений судом першої інстанції розмір компенсації моральної шкоди слід змінити та збільшити з 90 000 грн. до 140 000 грн., що відповідно положення п.п.1,3 ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду.
Посилання представника позивача, як приклад, на судові рішення у цивільних справах, які виникли з подібних правовідносин, а саме на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 210/5258/16-ц, якою стягнуто більші суми компенсації моральної шкоди, колегією суддів не приймаються, з огляду на наступні обставини.
Так, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.
При цьому, суд констатував у цій справі, що характер отриманої позивачем травми, що спричинила повну втрату ним професійної працездатності, звільнення з роботи через виявлену невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі за станом здоров`я, визнання позивача особою з інвалідністю І групи безстроково, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, необхідність щорічної реабілітації, надають йому право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 275 000,00 грн.
Отже, з урахуванням того, що позивач ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача впродовж 20 років у шкідливих умовах виробничого середовища, йому вперше було встановлено 35 % втрати працездатності, який в подальшому збільшився до 40% (безстроково) та третю групу інвалідності, а також характер професійного захворювання, пов`язаного зі спричиненням йому фізичних і моральних страждань, його тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, колегія суддів дійшла висновку, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди слід змінити та збільшити з 90 000 грн. до 140 000 грн., що відповідає судовій практиці Великої Палати Верховного Суду при розгляді справи з аналогічними правовідносинами, є розумним, виваженим і справедливим у його ситуації. 
Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції судової практики щодо розгляду аналогічних справи є безпідставними та суперечать чинному законодавству, згідно якого суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1ст.5 Закону України «Про судовий збір».
Зі змісту положень п.3 ч. 3 ст. 175, п.1.ч.1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.
Позивач подав позов про стягнення моральної шкоди спричиненої ушкодженням здоров`я та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.
Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку з чим, колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору, стягнутого з Приватного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави та збільшує цей розмірі з 900 грн. до 1400,00 грн., тобто до одного відсотка від стягнутого розміру моральної шкоди.
Крім того, з відповідача Приватного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави, підлягає стягненню судовий збір 2 100 грн. за подання позивачем апеляційної скарги (1400,00 грн. х 150%).
В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, ст. 374, п. 2 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Меланчук Ігор Віталійович задовольнити частково.
Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.
Рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу  Дніпропетровської області від  22 жовтня 2020 року змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, стягнутої з Приватного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь   ОСОБА_1 з 90 000 гривень 00 копійок до 140 000 (сто сорок тисяч) гривень 00 копійок.
Рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу  Дніпропетровської області від  22 жовтня 2020 року змінити, збільшивши розмір стягнутого з Приватного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судового збору з 900 (дев`ятсот) гривень 00 копійок до 1400 (одна тисяча чотириста) гривень 00 копійок.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» за подання апеляційної скарги позивача на користь держави судовий збір у розмірі 2100 (дві тисячі сто) гривень 00 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 22 січня 2021 року. 

Головуючий:

Судді: