Справа № 344/10831/20 
Провадження № 22-ц/4808/100/21 
Головуючий у 1 інстанції Тринчук В. В. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 січня 2021 року                 м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
                               судді-доповідача        Девляшевського В.А.,
                               суддів:                Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,
                               секретаря                Мельник О.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене головуючим суддею Тринчуком В.В. 05 листопада 2020 року,
в с т а н о в и в:
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 з позовом про збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Позовні вимоги були мотивовані тим, що після ухвалення Тисменицьким районним судом рішення від 17 вересня 2013 року про стягнення з ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліментів у розмірі 1 000 грн щомісячно, у відповідача значно покращився майновий стан. Зокрема, він виконує в приватному порядку роботи по проведенню робіт і його доходи становлять понад 9 000 грн щомісячно. В той же час, вона отримує незначний дохід від своєї праці та займається вихованням сина. Враховуючи вищенаведене, а також те, що відповідач інших утриманців не має, просила стягувати з ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі по 2 500 грн щомісячно.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 05 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Постановлено збільшити розмір аліментів, визначених рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області  від 17 вересня 2013 року, і надалі стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 2 500 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття, з подальшою індексацією відповідно до вимог закону. Цим же рішенням з ОСОБА_2 на користь держави стягнуто 840,80 грн судового збору.
Не погоджуючись із даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність та недоведеність висновків суду обставинам справи, а також на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Зокрема, апелянт вважає, що позивач не довела того факту, що у нього покращилось матеріальне становище, яке дозволяє йому сплачувати аліменти у більшому розмірі, оскільки посилання ОСОБА_1 про те, що його місячний дохід складає більше 20 000 грн не підтверджений ніякими доказами. Відповідач звертає увагу суду на те, що стан його здоров`я значно погіршився, що підтверджується медичним висновком Івано-Франківської ОКЛ від 17 листопада 2020 року, а тому він на даний час не працює та не спроможний сплачувати визначений судом першої інстанції розмір аліментів. Посилаючись на вищенаведене, а також на те, що він погоджується сплачувати аліменти на утримання сина в розмірі по 1 500 грн щомісячно, просить оскаржене рішення суду першої інстанції в частині визначеного розміру аліментів скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення з нього на утримання сина аліментів у розмірі 1 500 грн щомісячно.
Позивачка ОСОБА_1 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляла, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав. 
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, враховуючи те, що після ухвалення попереднього рішення суду про стягнення аліментів змінився мінімальний розмір аліментів, а попередньо визначений судом розмір аліментів цим вимогам не відповідає, беручи до уваги майновий стан сторін, прийшов до висновку, що раніше присуджений розмір аліментів в користь позивачки не є достатнім для належного утримання сина сторін, а тому його слід збільшити до 2 500 грн щомісячно. З цим висновком суду першої інстанції апеляційний суд погоджується з огляду на таке. 
Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що сторони у справі є батьками неповнолітньої дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 06 травня 2008 року (а.с. 8).
Згідно довідки №4149 від 06 березня 2020 року про зареєстрованих у житловому будинку приміщенні/будинку осіб за диними Муніципльного центру м. Івано-Франківськ син сторін ОСОБА_5 проживає разом з матір`ю – позивачкою ОСОБА_1 (а.с. 12).
Рішенням Тисменицького районного суду від 17 вересня 2013 року постановлено з відповідача на користь позивачки стягувати аліменти на утримання сина ОСОБА_5 в розмірі 1000 грн щомісячно і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 9-10).
Також встановлено, що позивачка ОСОБА_1 працює у ТОВ «Маневр» на посаді мерчендайзера і загальна сума її доходу за період з вересня 2020 року по лютий 2020 рік становить 26 900 грн, про що свідчить довідка про доходи №5 від 04 березня 2020 року (а.с.13).
Доказів дійсного майнового стану відповідач ОСОБА_2 ні суду першої, ні апеляційної інстанцій не подав.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
В цьому аспекті, колегія суддів звертає увагу, що Законом України від 03 липня 2018 року №2475-VIII ч.1 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення. Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17.
Відповідно до ч.1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Апеляційний суд зауважує, що зміна раніше встановленого розміру аліментів можлива за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України. Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я. Крім того, слід зазначити, що при розгляді позовів про зміну розміру аліментів застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
За змістом ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Прожитковий мінімум – це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»).
Згідно зі статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум для дітей віком дітей віком від 6 до 18 років встановлено: з 1 січня 2020 року – 2 218 гривень, з 1 липня – 2 318 гривень, з 1 грудня – 2 395 гривень.
Вказана величина свідчить про мінімальний рівень матеріального забезпечення.
Разом з тим, на думку колегії суддів у відповідача ОСОБА_2 відсутні виключні обставини, які б свідчили про те, що він спроможний надавати допомогу сину ОСОБА_5 лише на мінімальному рівні. Доказів на спростування визначеного судом розміру аліментів апелянтом не надано. Також апеляційний суд враховує добровільну згоду ОСОБА_2 сплачувати аліменти на утримання сина сторін у розмірі 1 500 грн. 
А отже, сума аліментів у розмірі 2 500 грн щомісячно визначена судом правильно. Даний розмір аліментів, який з урахуванням постійного зростання цін на продукти харчування, ліки та речі першої необхідності, забезпечуватиме потреби дитини та є необхідним для повноцінного матеріального забезпечення, фізичного, інтелектуального, морального, культурного розвитку та виховання дитини. 
Колегія суддів вважає, що виходячи з закріплених частиною 9 статті 7 СК України принципів справедливості, добросовісності та розумності, такий розмір аліментів сприятиме гармонійному фізичному та духовному розвитку дитини, а платник аліментів, враховуючи встановлені судом обставини, має можливість нести відповідні витрати. Аліменти у вказаному розмірі є помірною сумою, не завищеною в сьогоднішніх умовах з урахуванням віку та потреб дитини, також не будуть створювати відповідачу додаткові труднощі матеріального характеру.
Апеляційний суд відхиляє доводи апелянта ОСОБА_2 про те, що він не спроможний сплачувати на утримання сина ОСОБА_5 визначений судом першої інстанції розмір аліментів, оскільки доказів свого дійсного доходу він суду не надав.
Не заслуговують уваги твердження апелянта про те, що стан його здоров`я значно погіршився, у зв`язку з чим він не має змоги працювати, оскільки, по-перше, медичний висновок Івано-Франківської ОКЛ від 17 листопада 2020 року був поданий після ухвалення судом першої інстанції оскарженого рішення. А по-друге, у даному висновку не міститься вказівки про заборону працювати. Отже, на думку апеляційного суду, даний діагноз відповідача дозволяє йому працювати та утримувати малолітнього сина. 
Апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Вищевикладене свідчить про те, що апеляційна скарга є безпідставною, а тому не підлягає задоволенню.
Таким чином, судове рішення в даній справі ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції.
З огляду на вищенаведене апеляційна скарга відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 05 листопада 2020 року – без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, і у випадках, передбачених п.2 частини 3 статті 389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач:                                                         В.А. Девляшевський 
Судді:                                                                        І.В. Бойчук
                                                                               В.Д. Фединяк 

Повний текст постанови складено 28 січня 2021 року.