П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2021 року
м. Рівне

Справа № 569/21660/19
Провадження № 22-ц/4815/171/21

Головуючий у суді першої інстанції: суддя Бердій М.А. 
Час, дата і місце ухвалення рішення Рівненського міського суду:
14 год. 40 хв. 04 листопада 2020 року в м. Рівне
Дати складення повного тексту не зазначено. 

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: суддя Хилевич С.В. 
судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.
секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи: 
заявник: ОСОБА_1 ;
заінтересована особа: Рівненська міська рада;

за участі: заявника,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 листопада 2020 року в цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Рівненська міська рада; про встановлення факту, що має юридичне значення, 
в с т а н о в и в :   
У листопаді 2019 року в суд звернулась ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просила встановити факт її постійного проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю більше п`яти років до його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 . Мотивуючи заяву, зазначала, що з 2012 року проживала разом із ОСОБА_3 та його пасинком у двокімнатній квартирі в м. Рівне, вони вели сумісне господарство, мали спільний бюджет. Однак в 2015 році пасинок помер, а його батько успадкував частину квартири, де проживала заявник із ОСОБА_3 . Останньому належала інша частина квартири і за вимогою другого із співвласників її було продано. Тому заявник разом з ОСОБА_3 придбали кімнату АДРЕСА_1 . Незважаючи на те, що фактично ця кімната придбавалася, набуття її у власність оформлено шляхом укладення договору дарування, адже кімната не була самостійним об`єктом, а лише 10/100 частину блоку 141-148. Заявник стверджувала, що в цій кімнаті вона продовжувала проживати разом із ОСОБА_3 . Вони вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, дбали один про одного, тобто жили з такими особливостями, які притаманні сімейним правовідносинам. При цьому ОСОБА_1 не була зареєстрованою в цій кімнаті. Після смерті ОСОБА_3 вона забезпечила здійснення комплексу заходів та обрядових дій для його поховання. Оскільки після смерті останнього спадкоємці відсутні, то заявник вважала себе спадкоємицею четвертої черги, тобто як така, що проживала зі спадкодавцем однією сім`єю більше п`яти років. Однак отримати документи на спадкове майно заявник не в змозі. Як роз`яснив нотаріус, до якого вона зверталася з цього приводу, для оформлення спадщини необхідно судове рішення, яким буде встановлено факт проживання зі спадкодавцем однією сім`єю понад п`ять років. 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 04 листопада 2020 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Рівненська міська рада; про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю не менше як п`ять років. 
На рішення суду заявником подано апеляційну скаргу, де вона покликалась на його незаконність та необґрунтованість, які полягали у невідповідності викладених в ньому висновків обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванню норм матеріального права.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначала, що після смерті дружини ОСОБА_3 , яка просила не залишати її чоловіка і сина без догляду, і за проханнями останнього вона почала проживати з ними. Вони вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, дбали одне про одного. Після смерті пасинка ОСОБА_3 вони продовжили проживати у спільно придбаній кімнаті АДРЕСА_1 . Хоча за договором дарування цю кімнату було ОСОБА_3 подаровано, проте фактично вона придбавалась. На переконання заявника, судом здійснено безпідставне покликання на ст.ст. 25, 74 СК України, адже в дійсності ні в заяві, ні в своїх поясненнях вона не зазначала про те, що проживала з ОСОБА_3 саме як чоловік з жінкою без реєстрації шлюбу. В порядку ч.ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім`я створюється не тільки на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а й на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Стверджувала, що з чоловіком, з яким зареєстровано шлюб, вона не проживала з 2010 року. Позаяк заявник не мала місця проживання, адже її дорослі діти створили свої сім`ї, вона пішла проживати з ОСОБА_3 , а після його смерті забезпечила здійснення комплексу заходів та обрядових дій для поховання, що підтверджується матеріалами справи. 
З викладених спонукань просила оскаржуване рішення скасувати і прийняти нове, яким заяву задовольнити.
Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на апеляційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.
Як з`ясовано матеріалами справи, заявник народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 63 років у м. Рівне помер ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , і що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області (а.с. 5).
ОСОБА_3 заповіту на випадок смерті не залишив.
При цьому заявник вказує, спадкоємців за законом першої, другої, третьої черги немає. 
13 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Другої Рівненської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 відповідно до ст. 1264 ЦК України. У порядку відповіді на подану заяву державний нотаріус повідомив заявника, що вона буде вважатись спадкоємцем четвертої черги за законом у разі надання рішення суду про встановлення факту проживання із ОСОБА_3 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (а.с. 8). 
Згідно з довідкою, виданою державним нотаріусом, на підставі заяви ОСОБА_1 було заведено спадкову справу №228/2019 на спадщину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Станом на 12 листопада 2019 року за даними спадкової справи ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем за законом, яка подала заяву на прийняття спадщини і інших заяв з цього приводу не надходило (а.с. 7).
Судом також встановлено, що понад п`ять років до смерті ОСОБА_3 заявник перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком - ОСОБА_4 , що нею не заперечуються та визнається, а шлюбні відносини з ним позивач припинила 07 квітня 2020 року, тобто після смерті ОСОБА_3 . 
Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (частина друга ст. 3 СК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.
Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Статтею 25 СК України передбачено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.
Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.
Згідно з частиною першою ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (ст. 1264 ЦК України).
Відповідно до ст. 74 ЦК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України.
Аналіз указаних правових норм дозволяє зробити висновок про те, що для застосування положень цієї статті необхідною умовою є, зокрема, встановлення факту неперебування осіб у будь-якому іншому шлюбі.
Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 522/1252/14-ц (провадження № 61-11255св18), від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц (провадження № 61-23286св18), від 25 квітня 2019 року у справі № 759/4596/18 (провадження № 61-3852св19), від 12 листопада 2019 року в справі № 398/4413/18 (провадження № 22-ц/4809/1404/19), від 17 червня 2020 року в справі № 755/18012/16-ц (провадження № 61-40658св18).
За правилами ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Повно і правильно встановивши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив заявнику у встановленні заявленого факту, оскільки вона до смерті ОСОБА_3 перебувала в зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком. 
Колегією суддів відхиляються аргументи апеляційної скарги про те, що заявник припинила фактичні шлюбні правовідносини зі своїм чоловіком ще з 2010 року як однієї з підстав для задоволення заяви про встановлення юридичного факту. Так, дана обставина не має правового значення для вирішення питання наявності спадкових прав.
Покликання автора апеляційної скарги про безпідставність застосування для вирішення виниклих правовідносин ст.ст. 25, 74 СК України апеляційний суд розцінює як необґрунтовані, адже ст. 1264 ЦК України відсилає до положень Сімейного кодексу України. 
Згідно з абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак будь-яких фактів про процесуально-правові порушення, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору, заявник не надала, а апеляційним судом здобуто не було.
Отже, доводи апеляційної скарги є хибними та не можуть бути підставою для скасування рішення суду, позаяк зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, що, зокрема, суперечить встановленій практиці Верховного Суду.
Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.
Судовий збір, що понесений заявником при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на його ж рахунок.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 листопада 2020 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 02.02.2021

Головуючий:                                                                                С.В. Хилевич 

Судді:                                                                                        Н.М. Ковальчук

 С.С. Шимків