ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2021 року 
м. Київ
справа № 520/12809/19
адміністративне провадження № К/9901/23392/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Білак М.В.,
суддів: Губської О.А., Єресько Л.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження справу
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29 січня 2020 року (головуючий суддя – Полях Н.А.)
та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року (головуючий суддя – Бершов Г.Є., судді: Катунов В.В.,    Ральченко І.М.)
у справі №520/12809/19
за позовом ОСОБА_1         
до ІНФОРМАЦІЯ_1  
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
I. РУХ СПРАВИ
1.          У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність, яка полягає у нездійсненні нарахування та виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з 13 жовтня 2014 року по 12 вересня 2018 року;
- зобов`язати здійснити нарахування та виплату середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з 13 жовтня 2014 року по 12 вересня 2018 року; 
- зобов`язати нарахувати та виплатити компенсацію, передбачену Законом України «Про компенсацію громадян втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» з 13 вересня 2018 року по дату фактичної виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
2.          В обґрунтування позовних вимог зазначав, що на виконання судового рішення відповідач здійснив перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні, проте відмовився виплатити середній розмір грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні.
3.          Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29 січня 2020 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від          11 серпня 2020 року, позов задоволено частково.
4.          Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію, передбачену Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» з            13 вересня 2018 року по дату фактичної виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.   
5.          У іншій частині позовних вимог відмовлено.
6.          Не погоджуючись з вказаними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій у частині відмови у задоволенні позовних вимог, позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просив їх скасувати в цій частині та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ 
7.          Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що наказом тво військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 13 жовтня 2014 року № 246 позивача виключено із списків особового складу Харківського обласного військового комісаріату 13 жовтня 2014 року.
8.          Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 31 травня 2018 року у справі № 820/3372/18 визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 , які полягають у нездійсненні ОСОБА_1 нового розрахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації, та відмову виплатити своєчасно невиплачену частину одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації.
9.          Зобов`язано здійснити перерахунок розміру одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації, які ОСОБА_1 отримував під час проходження військової служби, а також здійснити виплату суми перерахунку.
10.          12 вересня 2018 року на картковий рахунок позивача було перераховано 32  237,40 грн на виконання судового рішення у справі № 820/3372/18.
11.          23 вересня 2019 року позивач звернувся з заявою про здійснення виплати середнього розміру грошового забезпечення за період з дати виключення зі списків особового складу військової частини по дату виплати перерахованої одноразової грошової допомоги при звільненні, на що листом від 25 вересня 2019 року отримав відмову у зв`язку з відсутністю підстав для такої виплати.
IIІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
12.          Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що спірні правовідносини за своєю суттю є спором, що виник внаслідок присудження судом позивачеві спірних сум індексації та подальшого виконання судового рішення, що виключає можливість застосування положень статті 117 Кодексу законів про працю України.
13.          На час звільнення позивача зі служби спору про розміри належних йому (нарахованих) сум грошового забезпечення не існувало, право на нарахування та виплату індексації було встановлено судовим рішенням, тому несвоєчасної виплати саме нарахованих при звільненні сум не відбулося.
14.          Суди виходили з того, що положення статті 117 Кодексу законів про працю України не розповсюджуються на правовідносини що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати і така позиція узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини («Меньшакова проти України»).
15.          У той же час суди прийшли до висновку про наявність підстав для зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», оскільки існувала обов`язкова складова обчислення такої компенсації – невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема і на підставі судового рішення.
IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
16.          Позивач у касаційній скарзі зазначає що суд першої інстанції, задовольнивши позовну вимогу про нарахування та виплату компенсації, передбаченої Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», тим самим унеможливив фактичне виконання судового рішення, оскільки вимога про нарахування середнього заробітку (грошового забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні не була задоволена.
17.          Зазначає, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на доводи апеляційної скарги в цій частині та прийшов до висновку що виключення позивача з усіх видів забезпечення відбулося без будь-яких зауважень та спорів щодо нарахованих сум грошового забезпечення, тому несвоєчасної виплати таких сум не відбулося, у зв`язку з чим у відповідача не виникло обов`язку щодо нарахування середнього заробітку. Проте такий висновок суперечить правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, відповідно до якого ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця на відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
18.          Також зазначає що судами не було враховано висновки Верховного Суду викладені у постанові від 6 березня 2020 року у справі № 1240/2162/18 та не повністю враховані висновки Великої Палати Верховного Суду, зазначені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15.
19.          Відповідач відзив на касаційну скаргу не надіслав.
V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
20.          Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства (далі – КАС України), вважає за необхідне зазначити наступне. 
21.          Касаційне провадження у справі, що розглядається, відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
22.          Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
23.          Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, що була підтримана у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17, висловлено правову позицію, відповідно до якої статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
24.          Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
25.          При цьому, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
26.          Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
27.          За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
28.          Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
29.          Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
30.          Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
31.          Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
32.          Таким чином, висновок судів попередніх інстанцій що спірні правовідносини за своєю суттю є спором, що виник внаслідок присудження судом позивачеві спірних сум індексації та подальшого  виконання судового рішення, що виключає можливість застосування положень статті 117 КЗпП України, є помилковим та суперечить висловленій Великою Палатою Верховного Суду правовій позиції.
33.          Також суд першої інстанції, посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 8 квітня 2010 року, зробив висновок про відсутність обґрунтованих підстав стверджувати про право позивача на отримання середнього заробітку за затримку виплати індексації, що мала місце після того, як її присудження було встановлено судом.
34.          Окружний суд вважав, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України  може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень норми статей 116  117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.
35.          Разом з тим, у своєму рішенні Європейський суд з прав людини не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм КЗпП України. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.
36.          Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, Європейський суд з прав людини у рішенні «Меньшакова проти України» вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак це не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.
37.          Тому за висновком Європейського суду з прав людини не було порушення статті 6 Конвенції щодо скарги заявниці на відсутність доступу до суду (п. 59 рішення).
38.          За таких обставин Велика Палата Верховного Суду у постановах від 26 лютого 2020 року (справа № 821/1083/17) та від 13 травня 2020 року (справа № 810/451/17) дійшла висновку що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України  всупереч практиці Верховного Суду України. Вказане рішення Європейського суду з прав людини не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15, відповідно до якого положення статей 116 та 117 КЗпП України поширюються на правовідносини, які виникли у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати та відшкодування/компенсації.
39.          Також відповідно до практики Верховного Суду, з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України,  враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах,  співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, постанова Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19).
40.          Позивач у касаційній скарзі обґрунтовано посилається на правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 16 липня 2020 року у справі №400/2884/18. Так, у даній справі судовим рішенням було зобов`язано нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення, остаточна виплата якої відповідачем була проведена на виконання судових рішень, після звільнення позивача зі служби. Враховуючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у встановлені КЗпП України строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 цього Кодексу, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, Верховний Суд у даній справі прийшов до висновку про право позивача на отримання відшкодування за затримку виплати розрахунку при звільненні на підставі даної статті.
41.          Відмовляючи у стягненні середнього заробітку за час затримки виплати спірної компенсації, суди першої та апеляційної інстанцій не з`ясували період, упродовж    якого ОСОБА_1 мала бути здійснена виплата, з урахуванням часу коли позивач дізнався про порушення свого права та звернувся з вимогою про його поновлення, а також розмір середньоденного заробітку для обчислення суми заборгованості.    
42.          Відповідно до частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
43.          Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості вирішити дане питання та стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
44.          За змістом статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
45.          Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
46.          З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про недотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права щодо повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі та, як наслідок, висновку про наявність підстав для направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції в частині вимог про зобов`язання здійснити нарахування та виплату середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні.
47.          При новому розгляді спору в цій частині суду першої інстанції необхідно встановити період, упродовж якого відповідач повинен був здійснити розрахунок з позивачем, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача, а також провести розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку і, залежно від установленого та відповідно до чинного законодавства, прийняти відповідне рішення.
48.          У частині задоволення позовних вимог рішення судів  першої та апеляційної інстанцій позивачем не оскаржується у касаційному порядку. 
49.          З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 345, 351, 356 КАС України, Верховний Суд, 
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29 січня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року у справі № 520/12809/19  у частині позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції

У решті судові рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді                                                                                                               М.В. Білак 

 О.А. Губська

                                                                                                              Л.О. Єресько