УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 686/9014/20
Провадження № 22-ц/4820/156/21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

21 січня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Талалай О. І. (суддя-доповідач), Корніюк А. П., П`єнти І. В., 

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу № 686/9014/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 листопада 2020 року (суддя Стефанишин С. Л.) у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. 
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд 
у с т а н о в и в :
У квітні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» (далі - Банк), звертаючись у суд із вказаним позовом, зазначало, що відповідно до укладеного 14 березня 2011 року договору ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідачка у заяві підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг. Взяті на себе за кредитним договором зобов`язання ОСОБА_1 не виконала, у зв`язку з чим станом на 17 березня 2020 року виникла заборгованість у розмірі 49203,26 грн, у тому числі: 27828,83 грн – заборгованість за простроченим тілом кредиту, 11419,30 грн – заборгованість за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно зі статтею 625 ЦК України, 7135,93 грн – пеня, 500 грн – штраф (фіксована частина), 2319,20грн – штраф (процентна складова).
Зазначену заборгованість позивач просив стягнути з відповідачки.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 листопада 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за тілом кредиту у сумі 27828,83 грн. У решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судовий збір.
ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просить його змінити і відмовити у позові, зобов`язати Банк повернути їй помилково сплачені кошти у сумі 27423,13 грн. Посилається на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Погоджується з висновком суду, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» і витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які наявні в матеріалах справи, не містять її підпису, а тому їх не можна розцінювати як складову частину кредитного договору. Суд не урахував, що вона отримала від Банку кредитні кошти у сумі 144173,97 грн, а повернула 171600,10 грн. Ураховуючи позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, і не зазначення у заяві від 14 березня 2011 року процентної ставки, відповідальності за невиконання зобов`язання, вважає кредитний договір від 14 березня 2011 року нікчемним і просить застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину. 
У відзиві АТ КБ «ПриватБанк» просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на необґрунтованість її доводів. 
Розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Відповідно до пунктів 2, 3 і 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд першої інстанції правильно установив, що 14 березня 2011 року між сторонами був укладений договір про надання банківських послуг, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 30000 грн на картковий рахунок, який у подальшому зменшувався. Укладення договору відбулося шляхом підписання відповідачкою заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг.
Строк дії останньої картки , виданої відповідачці, до травня 2022 року.
На підтвердження позовних вимог Банк надав анкету-заяву від 14 березня 2011 року, витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», виписку по рахунку, розрахунок заборгованості.
Заява не містить зазначення процентної ставки, порядку і розміру нарахування неустойки.
За розрахунком позивача станом на 17 березня 2020 року за договором виникла заборгованість у розмірі 49203,26 грн, у тому числі: 27828,83 грн – заборгованість за простроченим тілом кредиту, 11419,30 грн – заборгованість за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно зі статтею 625 ЦК України, 7135,93 грн – пеня, 500 грн – штраф (фіксована частина), 2319,20 грн – штраф (процентна складова).
Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи.
Відмову у позові суд мотивував недоведеністю позовних вимог.
Такий висновок суду відповідає обставинам справи і вимогам закону.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статтей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина 1 статті 634 ЦК України).
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
В силу статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
За приписами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою і другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
В силу частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
На підставі частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, у разі укладення кредитного договору неустойка поділяється на встановлену законом (розмір і підстави стягнення якої визначаються актами законодавства) та договірну (розмір і підстави стягнення якої визначаються сторонами у самому договорі).
В анкеті-заяві ОСОБА_1 від 14 березня 2011 року відсутні умови настання відповідальності за порушення зобов`язання у вигляді сплати штрафу, пені та розмір процентів, що нараховуються на прострочений кредит згідно зі статтею 625 ЦК України.
Позивач пред`явив вимоги про стягнення заборгованості за договором, у тому числі за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно зі статтею 625 ЦК України у розмірі, передбаченому Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, пені і штрафу. Обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і витяг з Умов та правил надання банківських послуг, як невід`ємні частини укладеного договору.
Проте, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Умов та правил надання банківських послуг розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними при підписанні анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати штрафу, пені, процентів, що нараховуються на прострочений кредит згідно зі статтею 625 ЦК України, та саме у зазначених у цих документах, що додані Банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані ОСОБА_1 . Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені, штрафу, розміру процентів, що нараховуються на прострочений кредит згідно зі статтею 625 ЦК України, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і витяг з Умов та правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
При застосуванні до спірних правовідносин наведених норм права суд першої інстанції правильно відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України врахував висновок щодо застосування відповідних норм права, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, оскільки судові рішення у справах ухвалені в подібних правовідносинах.
Отже, рішення суду у частині відмови у позові про стягнення заборгованості за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно зі статтею 625 ЦК України, пені і штрафу ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що договір є нікчемним і підлягають застосуванню наслідки недійсності нікчемного правочину не ґрунтується на законі.
Частиною 2 статті 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). 
Підстав для визнання нікчемним договору про надання банківських послуг, визначених законом, немає.
Задовольняючи позов про стягнення заборгованості за кредитом, суд виходив з факту неповернення позичальником отриманих кредитних коштів у повному обсязі.
Проте такого висновку суд дійшов при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими. Висновок суду не відповідає обставинам справи і вимогам закону.
Із наданих Банком розрахунку заборгованості (а.с. 9-23), виписки по рахунку (а.с. 24-39) вбачається, що ОСОБА_1 погасила за договором: заборгованість за поточним тілом кредиту - 91525,38 грн, заборгованість за простроченим тілом кредиту - 16348,81 грн, проценти - 4992,23 грн, пеню - 1150 грн. За рахунок кредиту погашені проценти у сумі 44276,07 грн і заборгованість за процентами відсутня. 
Позивач не надав достатніх доказів того, що у ОСОБА_1 наявна заборгованість за кредитом. Погашення не передбачених договором процентів, пені призвело до збільшення заборгованості. Погашення процентів на суму 44276,07 грн за рахунок кредиту фактично призвело до збільшення заборгованості за кредитом на цю суму. Наявні у матеріалах справи документи підтверджують те, що сума погашень за договором перевищує суму використаних кредитних коштів.
На підставі частин 1, 5 і 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи змістом (частина 1 статті 76 ЦПК України). 
Згідно з частинами 1 і 2 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
На підставі частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
Отже, у зв`язку з недоведеністю факту наявності заборгованості за кредитом позовні вимоги про стягнення кредиту задоволенню не підлягають.
З огляду на викладене рішення суду першої інстанції у частині задоволення вимог про стягнення кредиту та стягнення судового збору підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у позові про стягнення заборгованості за кредитом (тілом кредиту).
У решті рішення суду необхідно залишити без змін.
Керуючись статтями 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
 
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 листопада 2020 року у частині задоволення позову про стягнення кредиту і судового збору скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення.
У позові Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом відмовити.
У решті рішення суду залишити без змін. 
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, ІК ЄДРПОУ 14360570) на користь ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 1783, 34 грн (одна тисяча сімсот вісімдесят три грн 34 коп.).
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 21 січня 2021 року.

Суддя-доповідач О. І. Талалай 

Судді А. П. Корніюк

І. В. П`єнта