ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 632/806/16-ц                                        Головуючий суддя І інстанції Росоха А. В.
Провадження № 22-ц/818/912/21                                Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах про приватну власність

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 року                                                                м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                        Яцини В.Б.,
суддів колегії                                        Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря судового засідання        Семикрас О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 23 вересня 2020 року, ухвалене у складі судді Росохи А.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи приватний нотаріус Первомайського районного нотаріального округу Вовк Ірина Василівна, виконавчий комітет Первомайської міської ради Харківської області, приватний нотаріус Первомайського районного нотаріального округу Васильєва Світлана Іванівна про встановлення факту нікчемності та визнання правочинів недійсними, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння та усунення перешкод у користуванні майном та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Карташова Світлана Іванівна, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу удаваним і недійсним,

В С Т А Н О В И В :

05 квітня 2016 року ОСОБА_5 звернувся до Первомайського міськрайонного суду Харківської області в якому після уточнення позовних вимог просив суд встановити факт нікчемності та визнати недійсним виданий 24 липня 2012 року виконавчим комітетом Первомайської міської ради Харківської області відповідачу ОСОБА_2 дублікат серії НОМЕР_6 свідоцтва про право власності серії НОМЕР_7 від 31 березня 2010 року, виданого виконавчим комітетом Первомайської міської ради Харківської області на підставі рішення виконкому Первомайської міської ради Харківської області від 24 березня 2010 року за № 62.
Встановити факт нікчемності та визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 06 лютого 2016 року приватним нотаріусом Первомайського районного нотаріального округу Харківської області Вовк І. В. за реєстраційним №78.
Встановити факт нікчемності та визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 30 квітня 2016 року приватним нотаріусом Первомайського районного нотаріального округу Харківської області Васильєвою С. І. за реєстраційним № 317.
Скасувати за відповідачем ОСОБА_4 проведену 04 травня 2016 року приватним нотаріусом Первомайського районного нотаріального округу Харківської області Васильєвою С. І. державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 (номер запису про право власності - 14405359; підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 20501438 від 04 травня 2016 року, приватний нотаріус Васильєва Світлана Іванівна, Первомайський районний нотаріальний округ, Харківська область; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 842292563115).
Визнати за позивачем ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Витребувати квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Усунути позивачу ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення з цієї квартири відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та звільнення квартири від їхніх речей.
Вирішити питання про розподіл судових витрат.
Не погодившись з первісним позовом ОСОБА_5 . ОСОБА_2 подала до суду зустрічну позовну заяву в якій просила суд визнати удаваним і недійсним договір купівлі-продажу квартири від 16 серпня 2010р., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І., зареєстрований в реєстрі за №2550.
Стягнути з відповідача ОСОБА_1 на її користь судові витрати.
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 23 вересня 2020 року залишено без задоволення позов ОСОБА_5 та зустрічний позов ОСОБА_2 .
Справа вдруге розглядається в апеляційному порядку.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року за наслідками першого розгляду справи судами першої та другої інстанцій касаційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково.
Рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 02 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 03 серпня 2017 року було скасовано та передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_5 просить рішення скасувати в частині відмови у задоволенні його позову та ухвалити в цій частині нове рішення суду про задоволення його вимог. В іншій частині рішення суду просить залишити без змін та перерозподілити судові витрати.
Позивач вважає, що районний суд помилково та необґрунтовано дійшов висновку про те, що позивач ОСОБА_5 не набув права власності на квартиру. Однак, районний суд, в супереч вимогам ст. 213 ЦПК України, належним чином не з`ясував, чи вимагалося законом на день укладення в нотаріальній формі договору купівлі-продажу квартири для набуття на неї права власності додатково проводити державну реєстрацію цього права в КП «Первомайське міське бюро технічної інвентаризації».
Апеляційна скарга мотивована тим, що договір купівлі-продажу квартири був зареєстрований нотаріусом в Державному реєстрі правочинів, про що свідчить Витяг з Державного реєстру правочинів від 16 серпня 2010 року за № 8889591. Таким чином, договір купівлі-продажу квартири був нотаріально посвідчений і зареєстрований у встановленому законом порядку в Державному реєстрі правочинів.
Вказав, що своїх зобов`язань відповідач ОСОБА_2 не виконала, продану нею квартиру не звільнила, ключі від неї позивачу не передала, себе чи інших прописаних в квартирі осіб з реєстраційного обліку не знімала. Натомість, лише 10 березня 2016 року позивач через свого представника з державних реєстрів прав на нерухоме майно дізнався, що ще 24 липня 2012 року відповідач ОСОБА_2 у виконкомі Первомайської міської ради протиправним (злочинним) шляхом отримала дублікат свідоцтва про право власності НОМЕР_2 від 24 липня 2012 року, на підставі якого вона раніше володіла спірною квартирою і на підставі якого продавала її позивачу, що свідчить про те, що він не пропустив строк позовної давності.
Зазначив, що вже під час розгляду судом цієї справи за позовом ОСОБА_1 стало відомо, що відповідач ОСОБА_3 , дізнавшись про факт звернення ОСОБА_1 до суду із розглядуваним позовом, одразу 30 квітня 2016 року фіктивно знову відчужила належну позивачу ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 невідомій гр. ОСОБА_4 , про що уклала із нею договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 30 квітня 2016 року приватним нотаріусом Первомайського районного нотаріального округу Харківської області Васильєвою С. І. за реєстровим № 317.
Вважає, що ОСОБА_2 внесла до своєї заяви про видачу дубліката документа завідомо для неї неправдиві відомості про нібито втрату нею оригіналу свідоцтва. Відповідач ОСОБА_2 добре знала і пам`ятала, що оригінал свідоцтва вона не втрачала, а віддала його приватному нотаріусу для залучення його до матеріалів нотаріальної справи, коли продавала спірну квартиру позивачу ОСОБА_1 .
Вказав, що суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин Закон України № 1952-ІУ від 01.07.2004 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції Закону України № 1878-ІУ від 11.02.2010 «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України», але не звернув уваги на п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1878-ІУ від 11.02.2010, де зазначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно в порядку, визначеному цим Законом, здійснюється з 01 січня 2013 року.
Такі самі праві висновки викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 червня 2015 року у справі № 6-1827св15 за позовом ОСОБА_1 , яка має статус остаточного судового рішення, де зазначено, що апеляційний суд правильно виходив з того, що до спірних правовідносин за договором купівлі- продажу будинку від 28 травня 2009 року підлягає застосуванню ст. 334 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, відповідно до якої право власності у покупця житлового будинку виникає з момент державної реєстрації нотаріально посвідченого договору купівлі- продажу, а не державної реєстрації права власності, як вважав суд першої інстанції.
Аналогічних висновків дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в своїх Постановах від 29 травня 2019 року у цивільній справі № 643/20180/15-ц (провадження № 61-40159св18), від 12 лютого 2020 року у цивільній справі № 761/17142/15-ц (провадження № 61-12309св19).
Також вважає, що до позовних вимог про усунення йому перешкод в користуванні квартирою позовна давність не застосовується, а районний суд абсолютно передчасно, необґрунтовано та безпідставно відмовив у задоволенні цих позовних вимог виключно через нібито пропуск строків позовної давності.
ОСОБА_4 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить останню залишити без задоволення, а оскаржене рішення - без змін.
Вказала, що апеляційне провадження відносно зустрічного позову не проводиться, в зв`язку з відсутністю апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 , то вважає, що вказувати її як третю особу за зустрічним позовом в апеляційній скарзі є зумисним намаганням з боку позивача замінити статус сторони процесу з відповідача до третьої особи в апеляційному провадженні, і ввести в оману суд стосовно сторін судового провадження та порушенням порядку подання апеляційної скарги.
Послалась на те, що ОСОБА_1 в своїй апеляційній скарзі (абзац 1 сторінки 7 апеляційної скарги від 06 лютого 2017 року) та в касаційній скарзі (абзац 3 сторінка 7 касаційної скарги від 23 серпня 2017 року) чітко зазначив, що (дослівно в обох документах): «Позивач ОСОБА_1 не реєстрував за собою право власності на спірну квартиру, оскільки в ній продовжують безпідставно проживати відповідачі і користуватися комунальними послугами, тягар оплати яких може лягти на позивача в разі проведення такої реєстрації».
Вказала, що ОСОБА_1 своїм підписом в договорі від 16.08.2010, а також в своїй апеляційній та касаційній скаргах підтверджує, що з моменту підписання договору купівлі-продажу від 16.08.2010 знав про те, що однією з умов договору було звільнення від особистих речей ОСОБА_6 з квартири та зняття з реєстраційного обліку за адресою відчужуваної квартири строком до 16 лютого 2011 року.
Зауважила, що ОСОБА_5 , якщо він вважає договір дійсним, мав повне право виселити ОСОБА_2 з належного йому (як він вважає) приміщення після строку, вказаного в договорі, за рішенням суду. На дату 16 лютого 2011 року він знаходився на волі і жодних обтяжень для реалізації свого права не мав.
Вказала, що із зазначених документів чітко встановлюється, що ОСОБА_1 беззаперечно знав про порушення свого права власності (як він вважає), та про осіб, які його порушили.
Адвокат Тимошенко Н.І., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , також скористалась правом на подання відзиву на апеляційну скаргу та просить суд залишити без задоволення скаргу ОСОБА_5 , а оскаржене рішення - без змін.
Послалась на те, що договір купівлі-продажу був фіктивним, оскільки фактично ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_5 кошти в борг, які пізніше повернула ОСОБА_5 в повному обсязі, і тому продовжувала проживати та користуватися належною їй на той час квартирою.
Вказала, що ОСОБА_5 право власності на квартиру, належним чином не зареєстрував, в спірній квартирі ніколи не був, нею не цікавився, комунальні борги не сплачував, будь-яких прав на квартиру не пред`являв. Лише 05.04.2016 ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом про визнання права власності на спірну квартиру та похідними від визнання права власності вимогами. Таким чином ОСОБА_5 без поважних причин пропустив строк позовної давності на звернення до суду з вищевказаним позовом, який сплив 17.02.2014.
Зазначила, що на момент укладення договору державну реєстрацію прав на нерухоме майно здійснювали бюро технічної інвентаризації при органах місцевого самоврядування (міських радах), за місцезнаходженням відповідного майна. Тому у ОСОБА_5 була можливість після укладення договору купівлі-продажу спірної квартири 16.08.2010 вчасно провести державну реєстрацію набуття права власності на майно, але він не зробив цього, тому право власності на майно ні фактично, ні юридично не набув.
ОСОБА_5 надав суду відповідь на відзив ОСОБА_2 , де вказав, що оскарженим рішенням ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні Договору удаваним та/або недійсним, а позовної вимоги про визнання Договору фіктивним ОСОБА_2 взагалі не висувала.
Вважає, що квартира АДРЕСА_1 була відчужена ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , про що між ними 06 лютого 2016 року був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Первомайського РНО Харківської області Вовк І. В. за реєстровим № 78. Отже, до позовної вимоги про визнання даного договору недійсним не можна застосувати наслідки пропуску строку позовної давності. Наступний договір про відчуження даної квартири був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 30 квітня 2016 року, тобто вже після відкриття провадження у справі № 632/806/16-ц. Отже, строк позовної давності до вимоги про визнання цього договору недійсним пропущений також не був.
Послався на те, що до позовної вимоги про витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння відповідачів, то позовна давність до даної позовної вимоги також не застосовується з огляду на правові позиції судів касаційних інстанцій. Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15 було сформульовано правову позицію, згідно з якою положення законодавства про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна у порядку ст. 388 ЦК України не застосовуються. Також у постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 29 березня 2018 року у справі № 904/10673/16 міститься висновок, що положення про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна у порядку ст. 388 ЦК України не застосовуються.
Вказав, що аргументи ОСОБА_2 є необґрунтованими, бездоказовими та неправдивими. Вони жодною мірою не спростовують його доводів, викладених в апеляційній скарзі на рішення районного суду.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.
Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та її представника - адвоката Тимошенко Н.І., Кучерук О.А., за відсутності інших учасників справи, належним чином повідомлених про судове засідання, що відповідно до ст.ст. 131, 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, та вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
З огляду на те, що ОСОБА_5 оскаржив рішення суду першої інстанції лише в частині відмови у задоволенні його позову, то в іншій його частині стосовно вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 воно не переглядається відповідно до правила ч. 1 ст. 367 ЦПК України, яка передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Нормою п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
За правилом ч. 1 ст. 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Оскаржуване рішення не відповідає вказаним вимогам.
Судом першої інстанції встановлено, що 16.08.2010 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І. за реєстровим номером 2550 та внесений у державний реєстр правочинів 16.08.2010 за № 4073792, при цьому п. 3 договору ціну продажу було визначено у розмірі 100000,00 грн, а прикінцевими положеннями зазначено, що договір підлягає обов`язковій державній реєстрації (т. 1, а. с. 10-12).
Виконавчим комітетом Первомайської міської ради Харківської області 24.07.2012 ОСОБА_2 було видано дублікат серії НОМЕР_6 свідоцтва про право власності серії НОМЕР_7 від 31 березня 2010 року, виданого виконавчим комітетом Первомайської міської ради Харківської області на підставі рішення виконавчого комітету Первомайської міської ради Харківської області від 24 березня 2010 року за № 62 на підставі якого разом з додатковими документами вона 24.07.2012 підтвердила реєстрацію свого права власності на спірну квартиру (т. 1, а. с. 82-86).
Між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 06.02.2016 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Первомайського районного нотаріального округу Вовк І.В. за реєстровим номером 78, проведено державну реєстрацію переходу права власності на вказану квартиру (т.1, а.с.30).
Між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 30.04.2016 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Первомайського районного нотаріального округу Васильєвою С.І. за реєстровим номером 317, проведено державну реєстрацію переходу права власності на вказану квартиру (т. 1, а. с. 160-162).
Відповідно до пункту 12 договору купівлі-продажу від 16 серпня 2010 року ОСОБА_2 зобов`язувалася звільнити продану нею квартиру від особистих речей та знятися з реєстраційного обліку за адресою відчужуваної квартири до 16 лютого 2011 року.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_5 , суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що згідно з умовами договору-купівлі продажу від 16.08.2010 позивач з моменту його укладення та нотаріального посвідчення не мав можливості володіти та користуватися спірним нерухомим майном до виконання Відповідачем обов`язку щодо звільнення цієї квартири та зняття з реєстрації в строк до 16 лютого 2011 року. 
Також, до здійснення реєстрації права власності на спірну квартиру за Позивачем відповідно до вимог Закону №1952-IV, останній не мав можливості здійснювати її відчуження, тобто не міг розпоряджатися спірним майном.
Враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку - п. 43 Постанови ВП ВС від 04.07.2018р. по справі 653/1096/16-ц. 
Отже після укладення договору купівлі-продажу від 16.08.2010, за відсутності державної реєстрації права власності за Позивачем на спірну квартиру відповідно до вимог Закону № 1952-IV, суд першої інстанції дійшов висновку що Позивач не набув права власності на спірне нерухоме майно, оскільки в повній мірі не міг реалізувати повноваження власника, які визначені ст. 317 ЦК України. 
Норми Закону №1952-IV не містять обмежень щодо строку реєстрації права власності на нерухоме майно за новим власником цього майна, тобто новий власник не позбавлений можливості здійснити таку реєстрацію протягом всього часу володіння ним зазначеним нерухомим майном. 
Таким чином, для визнання державою Україна виникнення права власності на нерухоме майно, а відтак і подальшого захисту прав власника на це майно, зокрема і за допомогою судового захисту, згідно зі ст. 16 ЦК України, позивач зобов`язаний був зареєструвати своє право власності на спірну квартиру відповідно до порядку, встановленому ЗУ 1952-IV.
При цьому суд першої інстанції також послався на правові висновки, які були висловлені у постанові ВП ВС від 13.11.2019 по справі № 755/9215/15. 
Але, як встановлено судом, 04.07.2012 виконавчим комітетом Первомайської міської ради Харківської області Сафоновій О.Р. було видано дублікат серії НОМЕР_6 свідоцтва про право власності серії НОМЕР_7 від 31 березня 2010 року, виданого виконавчим комітетом Первомайської міської ради Харківської області на підставі рішення виконавчого комітету Первомайської міської ради Харківської області від 24 березня 2010 року за № 62 на підставі якого разом з додатковими документами вона 24.07.2012 підтвердила реєстрацію свого права власності на спірну квартиру (т.1, а. с. 82-86).
Між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 06.02.2016 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Первомайського районного нотаріального округу Вовк І.В. за реєстровим номером 78, проведено державну реєстрацію переходу права власності на вказану квартиру (т. 1, а. с. 30).
Між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 30.04.2016 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Первомайського районного нотаріального округу Васильєвою С.І. за реєстровим номером 317, проведено державну реєстрацію переходу права власності на вказану квартиру (т.1, а.с.160-162).
Тому суд дійшов висновку, що позивач, з моменту повторної реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем ОСОБА_2 , тобто з 24.07.2012р, був позбавлений можливості отримати від держави України факт офіційного визнання за ним права власності на спірну квартиру, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав. 
Разом із тим, вищевказаний правочин, який в силу вимог ст. 204 ЦК України є правомірним правочином, та відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України є належною правовою підставою для виникнення прав та обов`язків, зокрема щодо переходу права власності від Продавця (Відповідача ОСОБА_2 ) до Покупця (Позивача ОСОБА_5 ).
Відповідно до вимог ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. 
Суд першої інстанції також вважав, що у даному випадку Позивачем фактично заявлено вимоги про визнання саме за ним права власності на спірне нерухоме майно та витребування його від добросовісного набувача, яким є відповідач ОСОБА_4 . 
Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. 
При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. - (Правова позиція КЦС ВС у Постанові від 08.02.2018 по справі 343/1398/15-ц).
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що право власності на спірну квартиру за Позивачем є порушеним, та ним обрано належний правовий захист його права власності на спірну квартиру, який не визнається Відповідачами. 
Разом із тим, відповідно до матеріалів цивільної справи відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було заявлено про застосування наслідків спливу строків позовної давності до вимог, які заявлені позивачем, відповідно до вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України.
Як слідує з умов п. 12 договору купівлі-продажу продавець зобов`язалася звільнити вказану квартиру від своїх речей та знятися з реєстрації за вказаною адресою до 16 лютого 2011 року. 
Як визначено ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. 
Як встановлено судом, та підтверджується матеріалами справи, відповідач ОСОБА_2 протягом всього строку з моменту укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 16.08.2010 та до моменту його відчуження внаслідок договору дарування від 06.02.2016 на користь ОСОБА_3 , була зареєстрована за адресою розташування спірної квартири, несла витрати з її утримання. 
Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України - Власність зобов`язує. 
Таким чином, суд приходить до висновку, що починаючи з 17 лютого 2011 року у позивача виникло право на подання позову щодо усунення перешкод у користуванні спірним нерухомим майном, зняття з реєстрації відповідача, та й відповідно здійснення державної реєстрації права власності на спірну квартиру за собою, внаслідок порушення відповідачем умов договору купівлі-продажу від 16.08.2010.
Таким чином, не пізніше ніж 17 лютого 2011р. позивач повинен бути обізнаний про порушення свого права власності та його не визнання з боку інших осіб, тобто саме з цією датою суд пов`язує початок перебігу строку позовної давності у цьому спорі. 
Отже відповідно до вимог ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності за вимогами позивача повинен спливати 17 лютого 2014 року, тоді як позивач вперше звернувся до суду за захистом своїх прав лише 05 квітня 2016 року. 
Твердження позивача щодо наявності поважних причин пропуску позовної давності, зокрема пов`язаних із обранням до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою починаючи з 04.04.2011, на думку суду не є переконливими. 
Підстави для переривання строку позовної давності визначені у ст. 264 ЦК України, і в даному випадку такі підстави відсутні, оскільки вперше із позовними вимогами до відповідачів позивач звернувся лише у квітні 2016 року.
Доказів щодо звернення до суду за захистом свого права власності до 17 лютого 2014 року позивачем не надано. 
Позивачем не надано доказів, що весь час з моменту обрання запобіжного заходу, тобто з 04.04.2011 та до подання ним вищевказаного позову - 05.04.2016, він знаходився під вартою в умовах СІЗО або іншої установи виконання покарань, а також що адміністрацією зазначених установ, в яких позивач перебував під вартою, йому чинилися перешкоди у поданні відповідного позову за захистом права власності згідно з договором про купівлю-продаж нерухомого майна від 16.08.2010, тому він об`єктивно був позбавлений можливості для подання цього позову. 
Таким чином, відповідно до вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 у зв`язку зі спливом строку позовної давності, про що було заявлено відповідачами - сторонами у цьому спорі. 
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Скасовуючи ухваленні по справі судові рішення при першому їх розгляді суд касаційної інстанції у згаданій постанові від 09 жовтня 2019 року вказав наступне.
Відмовляючи у первісному позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, посилався на Закон України від 11 лютого 2010 року «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» та дійшов висновку, що ОСОБА_5 не набув права власності на спірну квартиру, оскільки не зареєстрував у встановленому порядку своє право власності у відповідного державного реєстратора на той час, а саме у Комунальному підприємстві «Первомайське міське бюро технічної інвентаризації».
Суди першої та апеляційної інстанцій не з`ясували питання, пов`язане з моментом виникнення у ОСОБА_5 права на нерухоме майно, не застосували до спірних правовідносин статтю 334 ЦК України у редакції, на час укладення договору купівлі-продажу квартири, залишили поза увагою, що на час його укладення державній реєстрації підлягав договір, а не право власності, не встановили, чи був зареєстрований спірний договір у Державному реєстрі правочинів, чи виникло у ОСОБА_5 право власності на квартиру.
Водночас суди не звернули уваги на пункт 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» в редакції Закону від 11лютого 2010 року № 1878-VI відповідно до якого державна реєстрація прав на нерухоме майно в порядку, визначеному цим Законом, здійснюється з 01 січня 2012 року. Згідно з підпунктом 3 пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» в редакції Закону від 11лютого 2010 року № 1878-VI до 01 січня 2012 року державна реєстрація правочинів, іпотек, відомостей про обтяження нерухомого майна проводиться нотаріусами, реєстраторами юридичної особи, яка належить до управління Міністерства юстиції України. Тобто, визначений цим Законом порядок реєстрації прав на нерухоме майно буде здійснюватися з 01 січня 2012 року, а до визначення цим Законом порядку буде діяти порядок який діяв до внесення змін від 11 лютого 2010 року.
Отже, встановлені гарантії захисту для власників, які набули право власності до набрання чинності цим Законом, якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.
Відповідно до ст. 417 ЦПК України: вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції (окрім про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи), є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Суд першої інстанції не звернув уваги, що на день укладення спірного договору купівлі-продажу від 16.08.2010 відповідно до норми ч.ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України у редакції, на час укладення договору купівлі-продажу квартири, державній реєстрації підлягав договір, а не право власності. При цьому право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення.
При цьому частина четверта ст. 334 ЦК України в редакції Закону № 1878-VI від 11.02.2010 про те, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону - набула чинності відповідно до п. 1 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень до цього Закону - з 01 січня 2012 року і тому до спірних правовідношень не застосовується.
Тому колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що до спірних правовідносин за договором підлягає застосуванню ст. 334 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, відповідно до якої право власності у покупця житлового будинку виникає з момент державної реєстрації нотаріально посвідченого договору купівлі- продажу, а не державної реєстрації права власності.
Аналогічних висновків дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в своїх Постановах від 29 травня 2019 року у цивільній справі № 643/20180/15-ц (провадження № 61-40159св18), від 12 лютого 2020 року у цивільній справі № 761/17142/15-ц (провадження № 61-12309св19).
За правилами ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції на день укладення спірного договору від 16.08.2010 договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.
Оскільки згаданий спірний договір від 16.08.2010 був належним чином зареєстрований нотаріусом у Державному реєстрі правочинів, то у ОСОБА_5 за змістом наведених норм ЦК України виникло право власності на квартиру. 
Тому вищевказані висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_5 не набув права власності на спірну квартиру - не відповідають згаданій нормам ЦК України в редакції на день виникнення спірних правовідносин, а укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу нерухомого майна - спірної квартири від 16.08.2010, який посвідчений нотаріально та зареєстрований у державному реєстрі правочинів, відповідає вимогам ЦК України та є підставою для набуття права власності на спірну квартиру за позивачем.
Відповідач ОСОБА_2 не довела належним чином передбаченими у таких відповідно до ст. 218 ЦК України письмовими доказами, що вона укладала з ОСОБА_5 договір позики та що спірний договір купівлі-продажу від 16.08.2010 є фіктивним чи удаваним, який у забезпечення договору позики прикривав договір іпотеки і тому колегія суддів відхиляє наведені нею з цього приводу заперечення проти доводів скарги. У справі відсутні відомості про те, що ОСОБА_2 по факту протиправного заволодіння її квартирою зверталась до правоохоронних органів із заявою про злочин. 
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. <…>
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Таким чином, дії відповідача ОСОБА_2 , яка свідомо отримала 04.07.2012 дублікат свідоцтва про право власності на спірну квартиру серії САС за №372592 від 31 березня 2010 року, яка на той час на підставі купівлі-продажу від 16.08.2010 вже належала ОСОБА_5 на праві приватної власності, та 06.02.2016 подарувала цю квартиру ОСОБА_3 - були спрямовані на порушення права власності ОСОБА_5 , що порушує публічний порядок та конституційне право власності. 
Тому відповідно до ст. 228 ЦК України вказаний договір дарування є нікчемний і внаслідок ст. 216 ЦК України не породжує жодних позитивних юридичних наслідків в тому порушене право власності позивача підлягає захисту судом.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками районного суду щодо пропуску ОСОБА_5 строку позовної давності.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин:
1. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
2. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Проте, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про встановлення факту нікчемності та визнання недійсним виданий 24 липня 2012 року виконавчим комітетом Первомайської міської ради Харківської області відповідачу ОСОБА_2 дублікату серії НОМЕР_6 свідоцтва про право власності серії НОМЕР_7 від 31 березня 2010 року, виданого виконавчим комітетом Первомайської міської ради Харківської області на підставі рішення виконкому Первомайської міської ради Харківської області від 24 березня 2010 року за № 62 - не є належним та ефективним способом захисту прав ОСОБА_5 , оскільки поновлення його права власності відбувається на підставі норм права, про які суд апеляційної інстанції зазначає нижче. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до вимог ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, статтею 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.
Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України.
При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. - (Правова позиція КЦС ВС у Постанові від 08.02.2018р. по справі 343/1398/15-ц).
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що є належним способом захисту його порушених прав позов ОСОБА_5 про визнання за ним права власності на спірне майно та про усунення йому перешкоди у користуванні таким майном на підставі віндикаційного позову про витребування у його власність спірної квартири АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 .
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та статтею 81 цього Кодексу (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна - (Правова позиція ВП ВС у Постанові від 26.11.2019р. по справі 914/3224/16).
Колегія суддів не вбачає підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки порушенням права ОСОБА_5 є саме укладення оскаржених договорів дарування та купівлі-продажу у 2016 році, про які він дізнався в межах трирічного строку до звернення до суду з цим позовом.
За таких обставин, звернувшись до суду з позовом у 2016 році ОСОБА_5 не пропустив трирічний строк позовної давності.
З огляду на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, суд помилився із застосуванням норм матеріального права, колегія суддів на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу. Скасовує рішення районного суду та задовольняє частково позовні вимоги ОСОБА_5 .
Питання про розподіл судових витрат вирішується на підставі ст. 141 ЦПК України пропорційно до задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 23 вересня 2020 року в оскарженій частині- скасувати.
Позовні вимоги  ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Визнати за позивачем ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3  тапосвідчений 06 лютого 2016 року приватним нотаріусом Первомайського районного нотаріального округу Харківської області Вовк І. В. за реєстраційним № 78.
Витребувати у власність  ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 .
Усунути позивачу ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення з цієї квартири ОСОБА_4 та звільнення квартири від її речей.
В іншій частині у задоволенні позову  ОСОБА_1 - відмовити.
Стягнути в дохід держави судовий збір за подання позовної заяви, відстрочений судом першої інстанції до ухвалення рішення:
-з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у сумі 1102 (тисяча сто два) гривні 40 копійок; 
-з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) у сумі 608 (шістсот вісім) гривень 94 копійки;
-з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ) у сумі 608 (шістсот вісім) гривень 94 копійки;
-з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_5 ) у сумі 1884 (тисяча вісімсот вісімдесят чотири) гривні 54 копійки.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги:
- з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) у сумі 913 (дев`ятсот тринадцять) гривень 40 копійок;
-з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ) у сумі 913 (дев`ятсот тринадцять) гривень 40 копійок;
-з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_5 ) у сумі 2826 (дві тисячі вісімсот двадцять шість) гривень 80 копійок.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 15 лютого 2021 року.

Головуючий                                                        В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                        І.В. Бурлака.

                                                                       О.М. Хорошевський.