Справа № 344/17422/16-ц 
Провадження № 22-ц/4808/176/21 
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М. 
Суддя-доповідач Фединяк 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 березня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого                Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)
суддів:                Бойчука І.В., Томин О.О.
секретаря                Капущак С.Б.
з участю                  ОСОБА_1 його адвоката Зубарєва Р.Ю.
представника ОСОБА_2 адвоката Савчука В.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл грошових зобов`язань подружжя, які виникли під час шлюбу, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 25 листопада 2020 року, ухвалене в складі судді  Антоняка Т.М. в м.Івано-Франківську, 
ВСТАНОВИВ:         
       У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ.
       Позовні вимоги мотивовані тим, що строни з 11.05.1995 року перебували в зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя 14.07.2001 року придбали квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Стороною у договорі купівлі-продажу квартири зазначено ОСОБА_2 . За його особисті кошти ним купувалося майно, яке знаходиться у квартирі (меблі, телевізор та ін.). 25 жовтня 2016 року він отримав ухвалу Івано-Франківського міського суду від 25 жовтня 2016 року про відкриття провадження у справі про розірвання шлюбу. Після отримання ухвали відповідачка в агресивній формі заявила йому про те, що необхідно покинути квартиру, квартира йому не належить, а є її приватною власністю та зареєстрована за нею. Посилаючись на те, що майно, набуте у шлюбі є спільною власністю подружжя, просить: визнати майно - квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; провести поділ спільного сумісного майна – квартири подружжя, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання за ним права власності на 1/2  частки квартири.
У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулась з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про розподіл грошових зобов`язань подружжя, які виникли під час шлюбу.
Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що за час перебування в шлюбі з ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири нею за отриману позику куплена двокімнатна квартира АДРЕСА_2 . Зазначала, що на купівлю та ремонт вказаної квартири нею були позичені кошти в сумі 12 000 доларів США (еквівалент 315 960,00 грн ), які на час звернення до суду не повернуті позикодавцю. Цей факт підтверджується рішенням Івано-Франківського міського суду від 19 червня 2017 року. Відповідно до вказаного рішення було встановлено, що 19.05.2000 року ОСОБА_4   передала у власність  ОСОБА_2 кошти в сумі  12 000 доларів США, про що був укладений договір безвідсоткової цільової позики від 19.05.2000 року та про що відповідач дав відповідну розписку про отримання коштів від 17 травня 2001 року, оригінали яких міститься в матеріалах справи. Позика надавалась для придбання об`єкту нерухомості – спірної квартири. Станом на 01.02.2017 року сума позики в розмірі 315 960,00 грн не повернута, що визнається сторонами. Відповідачем не здійснено жодних дій по погашенню заборгованості. Просить розподілити боргові зобов`язання, які виникли під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , рівними частками по 157 980,00 грн., внаслідок купівлі спірного майна
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 18 червня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ та зустрічні позовні вимоги   ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл грошових зобов`язань подружжя, які виникли під час шлюбу об`єднані в одне провадження.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 листопада 2020 року позовні вимоги  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ задоволено. Визнано майно – квартиру  АДРЕСА_2 , спільною власністю подружжя ОСОБА_1  та ОСОБА_2 . Проведено  поділ спільного сумісного майна – квартири  АДРЕСА_2 , шляхом визнання права власності на 1/2 частки квартири за ОСОБА_1  та визнання права власності на 1/2  частки квартири за ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору у розмірі 551 грн. 20 коп.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл грошових зобов`язань подружжя, які виникли під час шлюбу задоволено.
Розподілено у рівних частках боргові зобов`язання, які виникли під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , рівними частками по 157 980,00 грн кожного, внаслідок купівлі спірного майна - квартири АДРЕСА_2 . 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 1 580 грн 00 коп.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині задоволення зустрічного позову з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову, посилаючись на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, тому постановив незаконне рішення. Вказує, що не надано жодних належних доказів на підтвердження того факту, що договір позики від 19.05.2000р. та розписка від 17.05.2001р. про отримання коштів укладались (а позичені за ними кошти використовувались) в інтересах сім`ї, що в свою чергу виключає можливість стягнення із нього половини суми таких коштів. Вказаний договір позики від 19.05.2000 р. виходить за межі дрібного правочину (позичено 12 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на момент подання позову ОСОБА_4 про стягнення боргу становило 315 960 грн.), а тому згідно чинних норм СК України, обов`язок того із подружжя, який не укладав договору позики, повернути половину отриманих за даним договором коштів виникає за сукупності наступних умов: -використання таких коштів в інтересах сім`ї; наявності його письмової згоди при укладенні другим із подружжя такого договору. Згоду на укладення договору позики він не надавав та заперечує використання вказаної суми в інтересах сім`ї. Крім того, договір позики і розписка сфальсифіковані рідними сестрами в 2017 р. з метою позбавлення його частки в майні. 
На рішенням суду в цій справі представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 також подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині задоволення первісного позову з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову, посилаючись на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, тому постановив незаконне рішення. Вказує, що ОСОБА_1 ніколи не був прописаний в спірній квартирі по АДРЕСА_3 , так як в нього наявне інше нерухоме майно в с. Вільхівці Городенківського району Івано-Франківської області. На даний час ОСОБА_2 в цій квартирі проживає з двома синами. Крім того, вказана квартира придбана нею за свої особисті кошти, на підставі отримання позики від ОСОБА_4 в розмірі 12 000 дол США, що підтверджується безвідсотковою розпискою. ОСОБА_1 будь якої участі у купівлі квартири не брав. 
24 грудня 2020 року ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечує. Вказує, що позика нею отримана для купівлі квартири по АДРЕСА_3 в інтересах сім`ї, а тому при поділі майна подружжя, враховуються борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями.
13 січня 2021 року ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якому доводи апеляційної скарги заперечує. Зазначає, що спірна квартира була придбала за спільні кошти подружжя, таким чином стягнення з нього боргових зобов`язань ОСОБА_2 є передчасним, оскільки ним не надавальль згода на укладення дговору позики та не доведено факт використання отриманих коштів в інтересах сім`ї. 
У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, просить задовольнити цю скаргу, заперечує проти апеляційної скарги ОСОБА_2 .
Представник ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечив, подану ним апеляційну скаргу підтримав. 
Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_2 адвоката Савчука В.Р. та задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 з таких підстав. 
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , набута сторонами за час шлюбу, то така є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін. У зв`язку з цим суд приходить висновку про поділ квартири між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, виділивши у власність за позивачем та відповідачем по 1/2 частини квартири. Кошти отримані ОСОБА_2 за договором безвідсоткової цільової позики від 19.05.2000 в інтересах сім`ї, тому у сторін виникає також і зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. З огляду на вище встановлені обставини, зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл грошових зобов`язань подружжя, які виникли під час шлюбу підлягає задоволенню, шляхом розподілу у рівних частках боргових зобов`язань по 157 980,00 грн кожного внаслідок купівлі спірного майна
Ухвалене судом першої інстанції рішення не повністю відповідає зазначеним вище вимогам.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 11.05.1995 року в селі Вільхівці Городенківського району Івано-Франківської області, про що зроблено відповідний актовий запис за № 1 (а.с. 9). 
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 20 січня 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований 11.05.1995 року в селі Вільхівці Городенківського району Івано-Франківської області розірвано.
За час перебування у шлюбі, відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 16.07.2001 року ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_5 квартиру під номером АДРЕСА_2 , яка зареєстрована за покупцем (а.с. 62).
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті   58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.
Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, та статті 60 СК України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).
Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.
Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України.
Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.
Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України»(чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).
Виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.
Вищевказане положення закону також кореспондується зі статтею 60 СК України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку визнавши квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та поділив зазначене майно шляхом визнання права власності на 1/2 частки квартири за ОСОБА_1 та визнання права власності на 1/2  частки квартири за ОСОБА_2 , оскільки спірна спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя та відповідно  статті 28 КпШС України в разі поділу майна, їх частки визнаються рівними. 
       Суд відхиляє доводи представника ОСОБА_2 адвоката Савчука В.Р. про те, що спірна квартира придбана відповідачкою за свої особисті кошти, на підставі отримання 17 травня 2001 року позики від ОСОБА_4 в розмірі 12 000 дол США, що підтверджується безвідсотковою розпискою, так як наявна в матеріалах справи розписка не дає підстав для висновку, що договір позики укладено в інтересах сім`ї, а одержані в борг грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, оскільки доказів про надання чоловіком згоди на укладення договору позики, як і доказів про те, що він знав про існування такого договору та про придбання спірної квартири за одержані в борг за розпискою грошові кошти, за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення спільного боргу, не надано.
Аналогічні приписи містяться у постанові Верховного суду від 30 січня 2019 року у справі№ 372/1558/16-ц (провадження № 61-26356св18).
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 16.07.2001 року ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_5 квартиру під номером АДРЕСА_2 за 15 592. 00 грн (а.с. 62). 
Згідно розписки від 17 травня 2001 року з  ОСОБА_2   позичила у ОСОБА_4 кошти в сумі  12 000 доларів США (за курсом НБУ 537,13 грн за 100 дол США на час позики становить 64 455, 60 грн) не відповідають вартості спірної квартири.
Як вбачається з матеріалів справи, 19 травня 2000 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 згідно розписки від 17 травня 2001 року, яка дана на підставі договору безвідсоткової цільової позики від 19.05.2000 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_4 кошти в сумі  12 000 доларів США для придбання квартири у м. Івано-Франківську (т.29-11а.с).
Згідно п.3.1. вказаного договору строк надання позики за цим договором становить 15 років з моменту підписання і сума позики підлягає поверненню за першою вимогою позикодавця.
Згідно  ст 23 статті 22 КпШС України майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).
Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
КЦС ВС нагадав, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
Задовольняючи зустрічний позов  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про розподіл грошових зобов`язань подружжя, які виникли під час шлюбу та  визнаючи  боргові зобовзання  кожного   по 157 980,00 грн, внаслідок купівлі спірного майна - квартири АДРЕСА_2 , суд  першої  інстанції   формально послався на положення частини четвертої статті 65 СК України, проте не зазначив жодного доказу, який би підтверджував, що кошти отримані за договором позики були використані в інтересах сім`ї, а на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України) судове рішення ґрунтуватися не може (постанова від 07.10.2020 у справі № 752/7501/18).
Крім цього, як на підставу задоволення зустрічного позову суд зіслався на рішення Івано-Франківського міського суду від 19 червня 2017 року, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 315 960 грн боргу за договором позики, яке скасовано рішенняя Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 листопада 2017 року та відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні позову ( т.1 а.с.209).
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1)неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2)недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3)невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинами справи;
4)порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Виходячи з наведеного, рішення суду першої інстанції про задоволення зустрічного позову не відповідає матеріалам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, і відповідно до ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню в частині задоволення зустрічного позову та розподілу боргових зобов`язаннь, які виникли під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , рівними частками по 157 980,00 грн на кожного, внаслідок купівлі спірного майна - квартири АДРЕСА_2 та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплаченого судового збору в розмірі 1 580 грн 00 коп. з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову ОСОБА_2 в задоволенні позову.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги ОСОБА_1 , підлягає стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2370 (дві тисячі триста сімдесять) грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст. 374, 376, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 25 листопада 2020 року залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Івано-Франківського міського суду від 25 листопада 2020 року задовольнити. 
Рішення Івано-Франківського міського суду від 25 листопада 2020 року в частині задоволення зустрічного позову та розподілу боргових зобов`язаннь, які виникли під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , рівними частками по 157 980,00 грн з кожного, внаслідок купівлі спірного майна - квартири АДРЕСА_2 та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та сплаченого судового збору в розмірі 1 580 грн 00 коп. скасувати й ухвалити у цій частині нове рішення.
Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні зустрічного позову до ОСОБА_1 про розподіл грошових зобов`язань між подружжя, які виникли під час шлюбу та визнати грошові зобов`язання кожного рівними частками по 157 980,00 грн, які виникли внаслідок купівлі спірного майна - квартири АДРЕСА_2 та стягнення судових витрат за недоведеністю позовних вимог.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2370 (дві тисячі триста сімдесять) грн судового збору за подання апеляційної скарги.
В решті оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складено 02 квітня 2021 року.

Судді:                                                                В.Д.Фединяк
                                                                       І.В.Бойчук
 О.О.Томин