ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2021 року 
м. Київ
справа № 804/1359/15
адміністративне провадження № К/9901/27680/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
Судді-доповідача - Васильєвої І.А.,
суддів - Пасічник С.С., Юрченко В.П.,
розглянувши в порядку письмового провадження
касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХ-ЦЕНТР-Н» на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.02.2015 (суддя Конєва С.О.)
та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.04.2016 (Головуючи суддя Суховаров А.В., судді: Ясенова Т.І., Головко О.В.)
у справі   № 804/1359/15   
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХ-ЦЕНТР-Н» до      Новомосковської об`єднаної державної податкової інспекції       Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області 
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,   

В С Т А Н О В И В :

У січні 2015 року Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХ-ЦЕНТР-Н»  (далі - позивач, ТОВ «ТЕХ-ЦЕНТР-Н»)  звернулося до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Новомосковської об`єднаної державної податкової інспекції   Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області (далі - відповідач, Новомосковська ОДПІ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області), в якому просило суд визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення від 14.08.2014р. №0002832201.
Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.02.2015, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.04.2016, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.02.2015 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.04.2016 і прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Обґрунтовуючи касаційну скаргу позивач зазначає, що доводами податкового органу щодо нереального характеру господарських операцій слугували твердження про непідтвердження походження товару та ненадання документів, які б підтверджували транспортування товару. В той же час дослідженню підлягають всі документи за договорами поставки, а відсутність окремих документів не свідчить про безтоварний характер господарських операцій. Крім того, факт подальшої реалізації нафтопродуктів не заперечувався податковим органом. Об`єктом поставки за договором між позивачем та ТОВ «Праус» були нафтопродукти, які вже були належним чином прийняті на зберігання ПАТ «Дніпронафтопродукт». Судами попередніх інстанцій безпідставно застосовано положення Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженою наказом Міністерства фінансів № 99 від 16.05.1996, оскільки за спірними господарськими операціями всі документи оформлялися керівником, що відповідно не потребує довіреності. 
Відповідач письмово проти доводів касаційної скарги заперечує та вважає доводи касаційної скарги безпідставними, а касаційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню. 
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.02.2018 касаційну скаргу разом з матеріалами справи було передано судді-доповідачу Васильєвій І.А. та визначено склад колегії суддів, до якої також входять судді: Пасічник С.С. та Юрченко В.П.
Відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин перевіряє правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що в період з 10.07.2014  по 16.07.2014, на підставі наказу від 09.07.2014 № 405, відповідно до підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України, посадовою особою відповідача була проведена документальна невиїзна позапланова перевірка ТОВ «Тех-Центр-Н» з питань фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ «Норіка», ТОВ «Праус» за квітень 2014 року, за результатами якої складено акт від 23.07.2014 № 339/221/37376526 та встановлено порушення позивачем вимог пунктів 198.2, 198.3. 198.6 статті 198 Податкового кодексу України по операціях по ланцюгу постачання у квітні 2014 року від ТОВ «Норіка» в сумі 2616,50 грн, у квітні 2014 року від ТОВ «Праус» в сумі 4   111   946,25 грн, у червні 2014 року по операціях з ТОВ «Праус» в сумі 1   184   766,21 грн, в результаті чого занижено суму податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 5   299   328,96 грн.
На підставі вказаного акту перевірки відповідачем 14.08.2014 були прийняті податкові повідомлення-рішення № 0002832201, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 6   624   161, 20 грн, в тому числі 5   299   328,96 грн - за основним платежем та 1   324   832,24 грн - за штрафними (фінансовими) санкціями.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що податковий   кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України зазначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Із зазначених правових норм вбачається, що податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість має бути підтверджений належним чином складеними первинними документами, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції, що стала підставою для формування податкового обліку платника податку. 
Також, згідно пунктів 36.1, 36.5 статті 36, пункту 38.1 статті 38, пункту 44.1 статті 44, пункту 47.1 статті 47, пункту 49.2 статті 49 Податкового кодексу України, обчислення, декларування та/або сплата суми податку та збору є персональним податковим обов`язком кожного окремого платника податків, який і несе відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов`язку. Тобто, платник податку несе самостійну відповідальність за порушення ним правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватись на третіх осіб, в тому числі і на його контрагентів.
Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.
Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджено матеріалами справи, між ТОВ «Праус»  (постачальником) та ТОВ «ТЕХ-ЦЕНТР-Н» (покупцем) були укладені договори поставки нафтопродуктів №01/35 від 01.04.2014, № 01/75 від 01.04.2014, №05/14 від 05.04.2014, №11/14 від 11.04.2014,  №16/13 від 16.04.2014, №16/6 від 16.04.2014, №22/24 від 22.04.2014, №22/48 від 22.04.2014 та додаткові угоди до вказаних вище договорів за умовами яких постачальник брав на себе зобов`язання передати у власність покупця, а покупець зобов`язувався прийняти та оплатити нафтопродукти; поставка товару здійснюється на основі заявки покупця та підписаної сторонами додаткової угоди до договору; товар поставляється покупцю партіями, протягом поточного місяця, в кількості та за ціною, визначеними у кожній додатковій угоді до договору, на умовах: ЕХW- резервуари нафтобаз ПАТ «Дніпронафтопродукт» і інших нафтобаз, що належать ПАТ «Дніпронафтопродукт» на правах власності або використовуються ним на підставі цивільно-правових договорів (ІНКОТЕРМС-2010) - (а.с.17-19,23-25,29-31,35-37,41-43,47-49,53-55,59-61 том 1).
За умовами Додаткових угод до вищенаведених договорів постачальник зобов`язувався поставити на умовах - ЕХW - (Резервуари нафтобаз ПАТ «Дніпронафтопродукт» і інших нафтобаз, що належать ПАТ «Дніпронафтопродукт» на правах власності або використовуються ним на підставі цивільно-правових договорів), а покупець прийняти до 30.04.2014  товар (Бензин А-95-ЄВРО виду ІІ класу D; А-92-Євро виду ІІ класу  C) на загальну суму 8 229 619,13 грн; на загальну суму 6 334 642,92 грн; на загальну суму 3 215 487,18 грн; на загальну суму 6 609 381,68 грн; на загальну суму 4 175 434,08 грн; на загальну суму 4 694 944,27 грн; на загальну суму 2 933 163,18 грн; на загальну суму 3 498 033,80 грн (а.с.20,26,32,38,44,50,56,62 том 1).
На підтвердження реальності здійснення господарських операцій за вищевказаними договорами на поставку нафтопродуктів позивачем були надані копії договорів поставки, копії додаткових угод до вказаних договорів, копії актів приймання-передачі нафтопродуктів, копії податкових накладних, копії журналів обліку нафтопродуктів на АЗС за  Формою №13-НП, копії видаткових накладних, копії товарно-транспортних накладних на відпуск нафтопродуктів, копії довіреностей, копії актів приймання-передачі товару від позивача до  ТОВ ВТФ «Авіас», копії листів про зберігання нафтопродуктів від ТОВ «Праус» та копії платіжних доручень про  проведення оплати за придбані нафтопродукти на користь ТОВ «Праус» (а.с.111-222 том 1, а.с.1-252 том 2, а.с.1-22, 25-35 том 3).
Як встановлено в судовому засіданні із пояснень представника позивача транспортування бензину від ТОВ «Праус» до ТОВ «Тех-Центр-Н»  не відбувалося, оскільки цей товар відповідно до наданих документів знаходився на зберіганні в резервуарах нафтобаз ПАТ «Дніпронафтопродукт» (а.с.93-95 том 1).
Окрім того, на підтвердження транспортування та зберігання бензину  позивачем надані договір № 3501 на перевезення вантажів автомобільним транспортом від 01.04.2013 укладений між  ПАТ «Дніпронафтопродукт»  (Перевізником) та позивачем (Замовником) та договір № 3302 зберігання від 01.02.2013 (а.с.36-37 том 3).
Також, 22.04.2014 між позивачем (покупцем) та ТОВ «Норіка»  (постачальником) був  укладений договір № 22/04/14 за умовами якого постачальник зобов`язувався передати, а покупець прийняти товар (допоміжні товари для автомобілів) на умовах, передбачених договором, при цьому, поставка товару здійснюється видами транспорту, зазначеними в Специфікаціях, постачальник зобов`язується поставити товар на умовах поставки, зазначених у Специфікаціях у відповідності з міжнародними правилами інтерпретації комерційних термінів «Інкотермс» в редакції 2000 року (а.с.66-70 том 1).
На підтвердження реальності  вчинення вищевказаної господарської операції між позивачем та ТОВ «Норіка» надані копії видаткової та податкової накладної, а також копії платіжних доручень про оплату за придбаний товар (а.с.23-24 том 3).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій дійшли до висновку, що вказані вище документи не можуть підтверджувати реальність господарських операцій по взаємовідносинах  позивача з ТОВ «Праус» та ТОВ «Норіка» з огляду на те, що позивачем суду не надано  Специфікацій за договором, укладеним між позивачем та ТОВ «Норіка», у зв`язку з чим неможливо встановити  факт постачання вказаного товару саме продавцем - ТОВ «Норіка» за умови відсутності у позивача доказів транспортування вказаного товару та його відвантаження саме на АЗС позивача, а також не надано і доказів оформлення заявки покупцем на поставку нафтопродуктів між позивачем та ТОВ «Праус», що суперечить укладеним умовам договорів, відсутні і докази, які б свідчили про знаходження саме нафтопродуктів, які належали ТОВ «Праус» у резервуарах ПАТ «Дніпронафтопродукт» на момент їх придбання позивачем. У ході судового розгляду справи судами встановлено відсутність у позивача документів, які б свідчили про знаходження в резервуарах ПАТ «Дніпронафтопродукт» нафтопродуктів, що належать ТОВ «Праус» станом на момент їх придбання позивачем  та доказів отримання, обліку за якістю та реалізацію ним нафтопродуктів  саме придбаних у  ТОВ «Праус» у  спосіб та у порядку, визначеному Інструкцією від 20.05.2008 №281/171/578/155 та з дотриманням вимог Інструкції №271/121. Надані позивачем копії товарно-транспортних накладних на відпуск нафтопродуктів з ПАТ «Дніпронафтопродукт» та ТОВ «ТД Кременчукнафтопродуктсерсіс» не можуть бути  належними і допустимими доказами транспортування нафтопродуктів на АЗС позивача, які саме були придбані  позивачем у ТОВ «Праус».
З такими висновками судів попередніх інстанцій не погоджується колегія суддів суду касаційної інстанції, вважаючи їх передчасними, виходячи з такого. 
Колегія суддів зазначає, що переоцінка доказів не входить в межі повноважень суду касаційної інстанції. 
Так судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки умовам договорів, на яких здійснювалася поставка нафтопродуктів, не досліджено і факту пов`язаності господарських операцій з діяльністю позивача, господарської мети при вчиненні відповідних дій платником податку, зокрема факту подальшої реалізації позивачем придбаних нафтопродуктів, що констатувалося і податковим органом в акті податкової перевірки. Суди попередніх інстанцій вказували про недостатність наданих позивачем документів для підтвердження реальності спірних господарських операцій, однак в чому полягає дефектність документів та чому такі документи (враховуючи умови поставки нафтопродуктів EXW- «франко-склад») в своїй сукупності не підтверджують фактичне виконання господарських операцій судами зазначено не було. 
Верховний Суд зазначає, що сама по собі податкова інформація про порушення податкової дисципліни, що допущені контрагентом платника податків або третіми особами у відносинах з контрагентом, не є свідченням нереальності господарських операцій, за умови їх підтвердження належними і допустимими первинними документами, як підставами формування бухгалтерського обліку. 
Таким чином, висновки судів попередніх інстанцій щодо відмови у задоволенні позовних вимог є передчасними та зроблені без повного встановлення фактичних обставин справи. 

    Суд касаційної інстанції в силу положень частини 2 статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Відповідно до частини 2 статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Керуючись статтями 243, 246, 250, 341, 345, 349, 353, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХ-ЦЕНТР-Н»  задовольнити частково. 
           Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.02.2015 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.04.2016 у справі № 804/1359/15 скасувати. 
         Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя	  	  І.А. Васильєва	
Судді:	  	  С.С. Пасічник	
 	  	  В.П. Юрченко