ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/674/21 Справа № 205/1481/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2021 року        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Куценко Т.Р., 
суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу 
                ОСОБА_1 , 

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дітей, - 
ВСТАНОВИЛА: 
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дітей (а.с. 1-7).
В обгрунтування позову зазначає, що вона перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 25 жовтня 2013 року, від якого вони мають спільних малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2019 року з відповідача на її користь стягуються аліменти на утримання малолітніх дітей у розмірі 1/3 частини від усіх видів доходів щомісячно, до досягнення дітьми повноліття, та 1/6 частина від усіх видів доходу відповідача стягується на користь та утримання ОСОБА_1 до досягнення дитиною трирічного віку. Діти постійно хворіють, їх лікування потребує додаткових коштів. Також вона витрачає значну суму на їх харчування, одяг та взуття. Старшому синові ОСОБА_3 , 19 листопада 2013 року, відповідно до висновку обласної психолого-медико-педагогічної консультації КСЗ «Дніпропетровський обласний методичний ресурсний центр» Дніпропетровської обласної ради, рекомендовано навчання за програмою розвитку дітей дошкільного віку з порушеннями мовлення, корекційно-розвиткові заняття з вчителем-дефектологом. Крім того, він щомісяця хворіє застудними захворюваннями, що потребує витрат додаткових коштів. Молодший син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , також хворіє і лікар прописує коштовні препарати. Позивач вважає, що сума аліментів, яка була рішенням суду стягнута з відповідача, на утримання дітей недостатня. 
Просила суд стягнути з відповідача на свою користь додаткові витрати у справі у розмірі 4 187 гривень 45 коп. 
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено в повному обсязі /а.с. 63-64/.
ОСОБА_5 з рішенням суду не погодилась та подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на необгрунтованість рішення суду /а.с. 71-73/.
ОСОБА_2 не скористався своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_5 .
Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на  рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2020 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.
Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 25 жовтня 2013 року зареєстрували шлюб (а.с. 8), від якого у них народилося двоє малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9, 10).
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2019 року із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28 лютого 2019 року і до досягнення старшою дитиною повноліття. Також із ОСОБА_2 на користь та утримання ОСОБА_1 стягнуто аліменти у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) ОСОБА_2 щомісячно і до досягнення ОСОБА_4 трирічного віку (а.с. 11-12).
На виконання рішення суду від 22 травня 2019 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська 24 червня 2019 року було видано виконавчі листи про стягнення аліментів (а.с. 13, 14).
Згідно з висновком із засідання обласної психолого-медико-педагогічної консультації КСЗ «Дніпропетровський обласний методичний ресурсний центр» Дніпропетровської обласної ради № 590-б від 23 серпня 2018 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має затриманий психічний розвиток з недорозвитком пізнавальних процесів та незрілістю емоційно-вольової сфери. Рекомендовано навчання за програмою розвитку дітей дошкільного віку з порушенням мовлення до початку шкільного навчання; корекційно-розвиткові заняття з вчителем-дефектологом; психологічна корекція в умовах освітнього закладу, медична корекція, а також психолого-педагогічне спостереження в умовах освітнього процесу (а.с. 15).
ОСОБА_2 працює на посаді водія КП «Міськсвітло», розмір його доходу з 01 жовтня 2019 року по 31 березня 2020 року склав 74 558 гривень 64 коп., 36 233 гривні 10 коп. утримано аліментів (а.с. 53).
Відповідно до довідки про утримання по виконавчим листам із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , виданої КП «Міськсвітло» вих. № 25 від 13 квітня 2020 року, розмір утриманих аліментів з 01 липня 2019 року по 01 квітня 2020 року становить 48 967 гривень 67 коп. (а.с. 55-56).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що з аналізу ч. 1 ст. 185 СК України вбачається, що додатковими витратами можуть вважатися витрати на забезпечення особливих потреб дитини, що виходять за межі звичайних, побутових. А витрати на придбання одягу взуття, товарів гігієни, а також придбання ліків для лікування ГРВІ не мають ознаки надзвичайності, вони мають відноситися до звичайних витрат на утримання дітей сторін, забезпечення яких тим з батьків, з яким вони не проживають, здійснюється за рахунок аліментних зобов`язань, які виконуються належним чином. 
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Частинами першою – третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Положеннями статей 180,183,185,193,198,199 СК України визначаються декілька способів виконання цього обов`язку, зокрема: утримання неповнолітньої дитини, на що стягуються аліменти у частках від заробітку (доходу) або в твердій грошовій сумі (статті 180,183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, викликаних особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, при цьому якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дітей, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні діти продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними 23 років, за умови, що батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198).
Сімейний кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.
Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.
За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.
Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.
Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.
Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що витрати на які посилається позивач та на підтвердження яких надає докази не є забезпеченням особливих потреб дитини, а відносяться до звичайних витрат на утримання дітей, забезпечення яких здійснюється в тому числі за рахунок аліментних зобов`язань, які виконуються відповідачем належним чином.
Також, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що позивач не надала будь-яких доказів стосовно того, що нею були понесені витрати на виконання рекомендацій зазначених у витязі з протоколу засідання обласної психолого-медико-педагогічної консультації від 23.08.2018 року № 590-б.
Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, доводи апеляційної скарги були предметом розгляду в суді першої інстанції, яким надана оцінка, а тому додатковому правовому аналізу не підлягають.
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.
керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Ленівнського районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2020 року – залишити без змін.        

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 
Судді:                                                                Е.Л. Демченко        
                                                                        М.О. Макаров