Ухвала
28 січня 2021 року
м. Київ
справа № 545/2283/19
провадження № 61-457ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,         
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області 
від 05 листопада 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року у справі за скаргою  ОСОБА_1 на дії державного виконавця Миргородського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Бондаренка Івана Івановича, 
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Миргородського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Бондаренка І. І. (далі 
ДВ Миргородського МВ ДВС ПСМУ МЮ (м. Суми) Бондаренко І. І.), та просив: визнати незаконними нарахування ДВ Миргородського МВ ДВС ПСМУ МЮ (м. Суми) Бондаренком І. І. суми боргу по аліментам в сумі 
27 425,75 грн по виконавчому провадженню № 60637408; зобов`язати державного виконавця вчинити дії, щодо виключення ОСОБА_1 
з Єдиного реєстру боржників Міністерства Юстиції України по виконавчому провадженню № 60637408. 
Скарга обґрунтовувалась тим, що ОСОБА_1 є платником аліментів на користь ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів, щомісячно на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 згідно рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 08 листопада 
2019 року у справі № 545/2283/19. У листопаді 2019 року відкрито виконавче провадження № 60637408, яке знаходиться на виконанні 
у Миргородському МВ ДВС ПСМУ МЮ (м. Суми). Зазначав, що 
у добровільному порядку сплачував аліменти на користь ОСОБА_3 . Однак, 01 вересня 2020 року державний виконавець склав розрахунок його заборгованості перед стягувачем та визначив її у сумі 27 425,75 грн, направивши йому для погашення боргу. Заявник вважав, що у нього відсутня заборгованість зі сплати аліментів.
Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05 листопада 2020 року, залишеною без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року, відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії ДВ Миргородського МВ ДВС ПСМУ МЮ Бондаренка І. І. про визнання незаконним нарахування суми боргу по аліментам у сумі 27 425,75 грн по виконавчому провадженню 
№ 60637408 та зобов`язання державного виконавця вчинити дії щодо виключення ОСОБА_1 з Єдиного реєстру боржників Міністерства юстиції України. 
09 січня 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05 листопада 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року (надійшла до суду 11 січня 2021 року), вякій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.
Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частинами першою, третьою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено, що порядок стягнення аліментів визначається законом. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.
Відповідно до частини восьмої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 08 листопада 2019 року 
з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_3 аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів, щомісячно на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 08 листопада 2019 року видано виконавчий лист, який був пред`явлений до примусового виконання. Постановою державного виконавця від 18 листопада 2019 року відкрито виконавче провадження № 60637408. Станом на 01 вересня 2020 року у виконавчому провадженні № 60637408, згідно розрахунку заборгованості, наявна заборгованість у розмірі 27 425,75 грн. 
Заявник, звертаючись до суду, вказував, що не погоджується 
з відповідним розрахунком, оскільки у ньому не відображені суми коштів, які він сплачував добровільно. На підтвердження зазначеного надав копії квитанцій від 17 березня 2020 року на суму 2 010,05 грн, 
від 15 квітня 2020 року на суму 2 000,00 грн, від 16 липня 2020 року 
на суму 1 200,00 грн, від 18 травня 2020 року на суму 2 300,00 грн, 
від 22 січня 2020 року на суму 2 010,05 грн, від 16 червня 2020 року 
на суму 1 000,00 грн, від 18 серпня 2020 на суму 1 000,00 грн, 
від 17 вересня 2020 року на суму 1 105,53 грн.
До матеріалів виконавчого провадження долучено заяву стягувача ОСОБА_3 , в якій вона заперечує отримання від боржника ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини в період з 10 вересня 2019 року 
по 01 жовтня 2020 року. Також долучено розписку стягувача 
від 19 жовтня 2020 року про отримання аліментів в розмірі 2 000,00 грн за січень 2020 року.
Станом на 01 жовтня 2020 року у виконавчому провадженні виникла заборгованість у розмірі 27 526,00 грн. При цьому судами встановлено 
і підтверджується наданим розрахунком, що повідомлені ОСОБА_3 відомості про отримання від ОСОБА_1 коштів у розмірі 2 000,00 грн 
у  рахунок сплати аліментів за січень 2020 року, державним виконавцем враховано.
Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно частини 1, 2 статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Та за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні 
в грошовій і (або) натуральній формі.
Стаття 195 СК України встановлює порядок визначення заборгованості за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу).
Відповідно до  пунктів 3, 4 Розділу XVI «Особливості виконання рішень про стягнення аліментів» Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 
від 02 квітня 2012 року №512/5, - у разі якщо боржник не працює 
і сплачує аліменти самостійно стягувачу, квитанції (або їх копії) про перерахування аліментів надаються виконавцю не пізніше наступного робочого дня після сплати та долучаються до матеріалів виконавчого провадження. Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця (додаток 15) та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.
Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції стосовно того, що доказів подання державному виконавцю копій відповідних квитанцій на підтвердження сплати аліментів 
ОСОБА_1 не надав. 
Згідно із частиною третьою статті 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.
Суди першої та апеляційної інстанції вірно встановили, що в розрахунку заборгованості зазначено, що сума боргу може бути перерахована при наданні квитанцій про сплату аліментів, які не містяться у матеріалах виконавчого провадження. Проте скаржник диспозитивно розпорядився своїми правами та не надав копій квитанцій державному виконавцю 
з метою вирішення питання про зарахування їх при здійсненні розрахунку заборгованості.
Колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що законодавець визначив обов`язок державного виконавця обчислювати розмір заборгованості за аліментами і водночас імперативно закріпив, що у разі незгоди заінтересованої особи 
з визначеним (обчисленим) державним виконавцем розміром заборгованості за аліментами, спір вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.
Вказаний висновок щодо застосування норм права викладено 
у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року справа № 572/1762/15-ц (провадження 
№ 14-37цс18).
Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильних висновків суду апеляційної інстанції, не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до вимог абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених 
у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити 
у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Оскільки правильне застосування судом апеляційної інстанції законодавства України є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовної практики, 
а наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судового рішення, то колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга на ухвалу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05 листопада 2020 року 
та постанову Полтавського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року 
є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою 
 ОСОБА_1 на ухвалу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05 листопада 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року у справі 
за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Миргородського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 
(м. Суми) Бондаренка Івана Івановича, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                                   Г. В. Коломієць 
                                                                                                       Б. І. Гулько
                                                                                                         Д. Д. Луспеник