УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №282/344/19 Головуючий у 1-й інст. Гуцал П. І. 
Категорія 39 Доповідач Галацевич О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого – судді Галацевич О.М.,                
суддів:                  Григорусь Н.Й., Микитюк О.Ю., 
розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», 
на рішення Любарського районного суду Житомирської області, ухвалене 04 листопада 2020 року суддею Гуцалом П.І. у смт.Любарі, повний текст рішення складено 05 листопада 2020 року,
у справі №282/344/19  за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

У березні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі – Банк, АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом, у якому, посилаючись на невиконання ОСОБА_1 умов кредитного договору № б/н від 14 травня 2009 року, просило стягнути з останнього заборгованість станом на 31 січня 2019 року в сумі 120458,46 грн, з яких: 5579,06 грн – заборгованість за кредитом, 114879,40 – заборгованість по процентам за користування кредитом з 14 травня 2009 року по 31 січня 2018 року та судові витрати.
Рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 04 листопада 2020 року відмовлено у задоволенні позову Банка.
В апеляційній скарзі представник Банка, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення, ухвалити нове, яким задовольнити позов Банка та стягнути судові витрати.
На його думку, суд дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку із спливом позовної давності. Зокрема вказав, що строк дії картки, виданої позичальнику, закінчився 30.04.2016, а з позовом до суду Банк звернувся 09.03.2019, тобто у визначені законодавством строки. Також вважає, що суд не врахував практику Верховного Суду у аналогічних правовідносинах.
У відзиві ОСОБА_1 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на правильність висновків суду першої інстанції.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. 
Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Судом першої інстанції встановлено, що звертаючись до суду з цим позовом, АТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що 14 травня 2009 року між ним та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір (без номера), за яким позичальник отримав кредит у розмірі 5600 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
В заяві від 14 травня 2009 року  ОСОБА_1 погодився з тим, що підписана ним заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами і Тарифами банку.
Відповідно до довідки Банка від 18.06.2020 позивач отримав кредитні картки, строк дії останньої до 30 квітня 2016 року (а.с. 108). 
Як свідчить виписка по рахунку, відповідач користувався кредитними картками, частково виконував свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів (а.с. 99-103).
Згідно з наданим Банком розрахунком станом на 31 січня 2019 року у ОСОБА_1 утворилася заборгованість за кредитним договором в розмірі 120458,46 грн, з яких: 5579,06 грн – заборгованість за кредитом, 114879,40 – заборгованість по процентам за користування кредитом з 14 травня 2009 року по 31 січня 2018 року, яку Банк просив стягнути з позичальника на свою користь. 
Останній платіж за договором шляхом зарахування коштів на кредитну картку здійснено відповідачем 14.01.2013 (а.с. 101), а позов до суду подано 09.03.2019.
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 просив застосувати позовну давність до заявлених банком вимог (а.с. 77-84).
За змістом статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
При цьому суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість. Якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності в разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні позову в частині стягнення тіла кредиту, посилаючись на сплив позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові  від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) зазначила, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Цим самим касаційний суд дійшов висновку про укладеність кредитного договору в силу вимог закону, та, як наслідок, врахувавши, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, відтак Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Умовами заяви, підписаної позичальником, не передбачено строку повернення кредиту. А тому тіло кредиту підлягало стягненню у відповідності до ч. 2 ст. 530 ЦК України, тобто у момент пред`явлення вимоги Банком. Банк звернувся до суду з позовом у березні 2019 року, тому саме з цього моменту боржник зобов`язаний повернути кредитору фактично отриману і не повернуту суму кредиту.
Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позовна давність щодо вимог про повернення тіла кредиту закінчилася, а аргументи відповідача, викладені у відзиві на позов та апеляційну скаргу щодо спливу такого строку є також безпідставними.
З наданого позивачем розрахунку вбачається наявність заборгованості за тілом кредиту в розмірі 5579,06 грн. Такий розмір заборгованості відповідач не спростував.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позову про стягнення тіла кредиту підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового судового рішення про часткове задоволення позову, стягнення з відповідача на користь Банка 5579,06 грн тіла кредиту та 220,9 грн судових витрат, понесених позивачем на сплату судового збору за подання позову та апеляційної скарги пропорційно до розміру задоволених позовних вимог ((88,36+132,54) х 4,6%).
Крім того, матеріали справи свідчать, що довідкою від 14.05.2009, підписаною позичальником (а.с. 13), останній узгодив умови кредитного договору щодо розміру процентної ставки 2,5 % на місяць. Згідно цієї довідки відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема,   зі сплати процентів до 25 числа кожного місяця впродовж строку кредитування, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.  Тому, відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення процентів за користування кредитом, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що перебіг позовної давності стосовно вказаних платежів, які є щомісячними, починається після невиконання чи неналежного виконання (прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу. Встановивши, що останній платіж за договором шляхом зарахування коштів на кредитну картку здійснено відповідачем 14.01.2013 (а.с. 101), а позов до суду подано 09.03.2019 (а.с. 1), суд правильно відмовив у задоволенні позову про стягнення процентів за користування кредитом у зв`язку із спливом позовної давності, про застосування якої заявив відповідач. 
Списання грошових коштів не може призводити до переривання позовної давності, адже банк самостійно здійснює списання грошових коштів, і боржник, при цьому, не вчиняє будь-яких активних дій, які б стали підставою для переривання (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2020 року у справі №442/5498/16-ц).
Інші доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для стягнення з відповідача процентів за користування кредитом висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають. 
Дана справа є малозначною, оскільки визначена у ній ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Тому, відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, судове рішення у цій справі не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Любарського районного суду Житомирської області від 04 листопада 2020 року скасувати, ухваливши нове судове рішення про часткове задоволення позову.
Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: м. Київ, вул.Грушевського, 1-д, код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість по тілу кредиту за кредитним договором № б/н від 14 травня 2009 року в сумі 5579,06 грн та 220,9 грн судових витрат.
У решті вимог позову відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий    Судді        

Повний текст постанови складений 22 лютого 2021 року.