ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2595/21 Справа № 216/3212/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кузнецов Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Бондар Я.М.
суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.
сторони справи :
позивач –  ОСОБА_1 
відповідач-Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Криворіжгаз»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача  ОСОБА_1 -  ОСОБА_2  на рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 жовтня 2020 року, ухваленого суддею Кузнецовим Р.О. у м. Кривому Розі, Дніпропетровської області (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),-

ВСТАНОВИВ :

У червні 2020 року позивач ОСОБА_1  звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Криворіжгаз» про захист прав споживачів.
В обґрунтування позову зазначила, що 06.06.2020 на її адресу надійшло повідомлення від 13.04.2020 про припинення газопостачання до будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з заборгованістю в сумі 173,50 грн за розподіл природного газу. Разом з цим, відповідач посилався на Кодекс газорозподільних систем, затверджений постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2494, згідно з яким Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Криворіжгаз» має право припиняти газопостачання до об`єкту споживача. 
Водночас, позивач вважає вказаний Кодекс нечинним, оскільки постанова НКРЕКП від 30.09.2015 №2494 не була внесена до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів. Такі дії відповідача, позивач вважає незаконними та агресивними, а підприємницьку діяльність – нечесною, у зв`язку з чим, просила суд: визнати дії відповідача щодо направлення повідомлення з погрозами припинити газопостачання до оселі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з існуючою заборгованістю в сумі 173,50 грн – нечесною підприємницькою практикою.
Рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 жовтня 2020 року відмовлено в задоволенні позову  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Криворіжгаз» про захист прав споживачів. 
Представник позивача ОСОБА_2 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення, яким у повному обсязі задовольнити заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги.
При цьому, скаржник зазначає, що у рішенні суд послався на те, що між сторонами є правовідносини споживача і надавача комунальної послуги та не пересвідчився в тому, що між сторонами не було укладено будь-якого договору про розподіл природного газу, навіть не пересвідчився в існуванні пропозиції на укладення подібного договору, направленої на адресу споживача відповідачем у справі.
Вказує, що взаємовідносини між постачальником та газорозподільним підприємством – ПАТ «Криворіжгаз», а потім і з АТ «Оператор газорозподільних систем Криворіжгаз» мали бути врегульовані окремим Договором, укладеним між ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» і ПАТ «Криворіжгаз», а не за рахунок споживача, оскільки Договір №0330271291 від 27.08.2015 року про надання населенню послуги з газопостачання діє по сьогоднішній день. Скаржник наголошує на тому, що судом першої інстанції неповно були з`ясовані всі обставини, що мають значення для справи.
Представник позивача вважає, що направлення відповідачем на адресу споживача послуги повідомлення про припинення розподілу природного газу до оселі споживача і є доказом тієї нечесної підприємницької діяльності по відношенню до споживача, які не побачив у матеріалах справи суд першої інстанції.
Скаржник зазначає, що суд першої інстанції під час розгляду справи не звернув уваги на той факт, що постанова НКРЕКП від 29.06.2017 року «Про видачу ліцензії на розподіл природного газу ПАТ «Криворіжгаз» і постанова НКРЕКП від 09.12.2020 року №2393 «Про внесення змін до постанови року НКРЕКП від 29.06.2017 року не внесені до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів, що робить їх нікчемними. Вказує, що оскільки постанова НКРЕКП №1274 від 16.04.2015 року не була внесена до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів у встановленому законом порядку, вона вважається нечинною в силу статті 57 Конституції України.
Представник позивача вказує, що судом першої інстанції не застосовано норми матеріального права, а саме: ст.ст.8,22,19,57,68,117 Конституції України, постанову КМУ від 23.04.2001 року №376 «Про затвердження Порядку ведення Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та користування ним» та інших норм матеріального права. Висновки суду ґрунтуються на нормативно-правових актах, які в силу статті 57 Основного Закону України є нечинними, або їх застосування суперечить Конституції України, основним засадам цивільного законодавства та завданню цивільного судочинства, яке превалює над будь-яким іншим міркуванням в судовому процесі.
Скаржник вважає, що недотримання судом першої інстанції основних засад цивільного законодавства, незабезпечення захисту прав споживача державою, неповне дослідження судом наявних у справі доказів, що вплинуло на обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, встановлюють всі підстави для скасування такого незаконного рішення.
У відзиві на апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 , відповідач АТ «Криворіжгаз», просить відмовити в задоволенні скарги та залишити без змін рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області, як законне і належним чином обґрунтоване.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Матеріалами справи і судом встановлено, що позивач є споживачем природного газу за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором про надання населенню послуг з газопостачання № НОМЕР_1 (а.с. 4-9). Даний договір було пролонговано на підставі постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2498.
Судом також встановлено з матеріалів справи, що позивач, як споживач природного газу, до Оператора ГРМ письмову заяву про припинення розподілу природного газу до будинку за адресою: АДРЕСА_1 , не подавала, що свідчить про приєднання до договору розподілу природного газу споживачів-замовників, які отримують технічний доступ до ГРМ.
З повідомлення про припинення/обмеження газопостачання (розподілу природного газу) від 13.04.2020 (а.с. 10) вбачається, що АТ «Криворіжгаз» повідомило позивача про те, що у зв`язку з несвоєчасною та/або неповною оплатою послуг та наявністю заборгованості за розподіл природного газу в сумі 173,50 грн, має бути припинено розподіл природного газу згідно з п.п. 1 п. 1 глави 7 розділу VI Кодексу газорозподільних систем, затверджений постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2494.
Позивач заявляла про порушення своїх прав як споживача послуг, що надає Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Криворіжгаз» у вигляді розподілу природного газу до її будинку, посилаючись на те, що відповідач направив на її адресу повідомлення з вимогою припинити газопостачання до її будинку у зв`язку з існуючою заборгованістю в сумі 173,50 грн, посилаючись на Кодекс газорозподільних систем, затверджений постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2494, який є нечинним, оскільки вказана постанова не була внесена до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів. Вказані дії відповідача, на думку ОСОБА_1 , є незаконними, агресивними та представляють собою нечесну підприємницьку практику.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову позивачу у задоволенні її позовних вимог в повному обсязі, виходив з того, що матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували незаконність, агресивність дій Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Криворіжгаз» та здійснення ним нечесної підприємницької практики, та які б відповідали вищевказаним критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості, і тим самим підтверджували обставини порушення відповідачем ЗУ «Про захист прав споживачів», саме на тих умовах які заявлені позивачем, а тому, враховуючи, що підстав вважати нечинним Кодекс газорозподільних систем, затверджений постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2494 не має, тому відсутні підстави для задоволення позову.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду і вважає доводи представника позивача викладені в апеляційній скарзі необґрунтованими, такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на таке.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.
Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вище нормам закону.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Взаємовідносини оператора газорозподільних систем АТ «Криворіжгаз» із суб`єктами ринку природного газу визначені Законом України «Про ринок природного газу» та Кодексом газорозподільних систем, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 за №2494 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за №1379/27824.
Відповідно до п.п.1 п.1 глави 7 розділу VI Кодексу газорозподільних систем, оператор ГРМ в установленому законодавством порядку має право припинити/обмежити газопостачання (розподіл природного газу) на об`єкт споживача (у тому числі побутового споживача) з дотриманням ПБСГ та нормативних документів, що визначають порядок обмеження/припинення природного газу, у таких випадку: несвоєчасної та/або неповної оплати послуг згідно з умовами договору розподілу природного газу.
Згідно з пунктами 33, 35 частини 1 статті 1 ЗУ «Про ринок природного газу» ринок природного газу - сукупність правовідносин, що виникають у процесі купівлі-продажу, постачання природного газу, а також надання послуг з його транспортування, розподілу, зберігання (закачування, відбору), послуг установки LNG. Розподіл природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов`язана з переміщенням природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки споживачам, але що не включає постачання природного газу.
Відповідно до пункту 3 глави 3 розділу VІ Кодексу газорозподільних систем Договір розподілу природного газу є публічним та укладається з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного Кодексу України за формою Типового договору розподілу природного газу.
Оператор ГРМ зобов`язаний на головній сторінці свого веб-сайту, а також в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності, та власних центрах обслуговування споживачів розмістити редакцію договору розподілу природного газу та роз`яснення щодо укладення та приєднання споживача до договору розподілу природного газу.
Відповідно до підпункту 4 Договір розподілу природного газу між Оператором ГРМ та споживачем укладається шляхом підписання заяви-приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу природного газу, розміщеному на офіційному веб-сайті Регулятора та Оператора ГРМ та/або в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності з розподілу газу, і не потребує двостороннього підписання сторонами письмової форми договору.
На письмову вимогу споживача Оператор ГРМ зобов`язаний протягом десяти робочих днів з дати отримання такого письмового звернення надати споживачу підписану уповноваженою особою Оператора ГРМ письмову форму договору розподілу природного газу.
Підпунктом 5 визначено, що для забезпечення приєднання до договору розподілу природного газу всіх фактично підключених до/через ГРМ споживачів (у тому числі побутових споживачів) Оператор ГРМ в установленому цією главою порядку направляє кожному споживачу супровідним листом за формою додатка 3 до типового договору розподілу природного газу сформовану заяву-приєднання до умов договору розподілу природного газу з персоніфікованими даними споживача та його об`єкта, що складається за формою додатка 1 (для побутових споживачів) або додатка 2 (для споживачів, що не є побутовими) до типового договору розподілу природного газу. Оператор ГРМ може надати споживачу підписану його уповноваженою особою письмову форму договору розподілу природного газу. Персоніфіковані дані мають бути достатніми для проведення розрахунків, зокрема мають містити:
Абзацами 4, 5 пункту 5 глави 3 розділу VI Кодексу газорозподільних систем визначено, що в разі незгоди споживача приєднуватися до умов договору розподілу природного газу споживач не має права використовувати природний газ із ГРМ та має подати до Оператора ГРМ письмову заяву про припинення розподілу природного газу на його об`єкт. Згідно з вимогами цього пункту здійснюється приєднання до договору розподілу природного газу споживачів-замовників, які отримують технічний доступ до ГРМ.
Фактом приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір розподілу природного газу, зокрема повернення підписаної заяви-приєднання, сплата рахунку Оператора ГРМ та/або документально підтверджене споживання природного газу (пункт 7 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ).
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оскількипозивач ОСОБА_1 , як споживач природного газу, до Оператора ГРМ – відповідача по справі письмову заяву про припинення розподілу природного газу до будинку за адресою: АДРЕСА_1 , не подавала, остання приєдналася до договору розподілу природного газу споживачів-замовників, які отримують технічний доступ до ГРМ, оскільки користувалась газом і сплачувала оператору ГРМ надану послугу з розподілу природного газу. 
Таким чином доводи скаржника про те, що судом не було перевірено тієї обставини, що між сторонами не було укладено будь-якого договору про розподіл природного газу, а також не пересвідчився в існуванні пропозиції на укладення подібного договору, колегія з наведених вище підстав відхиляє. 
Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Пунктом 17 частини 1 статті 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Відповідно до п.14 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.
Згідно зі статтею 21 ЗУ «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо:
1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції;
2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення;
3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору;
4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач;
5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію;
6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою;
7) ціну продукції визначено неналежним чином;
8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.
Частинами 4,5 статті 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції.
При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться:
1) час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції;
2) вживання образливих або загрозливих висловів;
3) використання тяжкої для споживача обставини, про яку продавцю або виконавцю було відомо, для впливу на рішення споживача;
4) встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, включаючи положення про право споживача розірвати договір або замінити продукцію чи укласти договір з іншим суб`єктом господарювання;
5) загроза здійснити незаконні або неправомірні дії.
Як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики:
1) створення враження, що споживач не може залишити приміщення продавця (виконавця) без укладення договору або здійснення оплати;
2) здійснення тривалих та/або періодичних візитів до житла споживача, незважаючи на вимогу споживача про припинення таких дій або залишення житла;
3) здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача;
4) вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання.
Перелік форм агресивної підприємницької практики не є вичерпним.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.
Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Колегія суддів вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем належними та допустимими доказами не доведена незаконність, агресивність дій Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Криворіжгаз» та здійснення ним нечесної підприємницької практики, оскільки відповідач, виконуючи покладені на нього обов`язки діяв у відповідності з вимогами Закону України «Про ринок природного газу» Постанови НКРЕКП від 30.09.2015 року №2494 «Про затвердження Кодексу газорозподільних систем», не порушуючи прав споживача ОСОБА_1 .
Доводи представника позивача викладені в апеляційній скарзі щодо незаконності судового рішення, є необґрунтованими та фактично зводяться до переоцінки доказів, а також незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивачаОСОБА_1  -  ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає. 
Повний текст постанови складено 25 березня 2021 року.

Головуючий:

Судді: