Постанова
Іменем  України
 
23 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 757/63732/18
провадження № 61-5770св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Жданової В. С. (суддя-доповідач)
суддів: Ігнатенка В. М., Коротуна В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - держава Україна в особі Першого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Державної казначейської служби України,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Печерського районного суду м.  Києва від 18 жовтня 2019 року у складі судді Писанця В. А. та постанову Київського апеляційного суду від 04 березня 2020 року в складі колегії суддів: Шахової О. В., Мазурик О. Ф., Саліхова В. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог 
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Першого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області (далі - Перший Київський ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області), Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяної протиправною бездіяльністю державного виконавця.
Позов мотивовано тим, що ухвалою Шевченківського районного суду м.  Києва від 16 жовтня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 січня 2016 року, визнано протиправною бездіяльність головного державного виконавця Першого Київського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції (правонаступником якого є Перший Київський ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області) ОСОБА_3 щодо відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом у частині стягнення з боржника ПАТ «Фінростбанк» на його ( ОСОБА_1 ) користь 547,68 дол. США.
Посилаючись на статтю 56 Конституції України, статті 22, 23, 1166, 1167, 1173, 1174 ЦК України, просив відшкодувати за рахунок Державного бюджету України завдану йому майнову шкоду у розмірі 547,68 дол. США в гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України на день фактичного виконання рішення суду та 3 % річних від зазначеної суми з дня виникнення деліктного зобов`язання 20 січня 2016  року до дня фактичного виконання рішення суду.
Також посилаючись на те, що в результаті неправомірної бездіяльності державного органу він зазнав моральних страждань, а тому виходячи з огляду на характер порушеного права, обсяг, глибину і тривалість завданих душевних страждань, приниження авторитету держави та довіри до її спроможності належного урядування, просив стягнути з Державного бюджету України на його користь 1 000 000,00 грн на відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнено з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 7 094,62 грн та моральну шкоду у розмірі 1 000,00 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов у частині стягнення майнової та моральної шкоди, виходив з того, що у виконавчому листі від 27 січня 2015 року №  761/13058/14-ц, виданому Шевченківським районним судом міста Києва, зазначено про стягнення з ПАТ «Фінростбанк» на користь ОСОБА_1 заборгованості за нарахованими, але не сплаченими відсотками в сумі 547,68 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України на 05 листопада 2014  еквівалентно 7 094,62 грн, відсотків за користування коштами в сумі 10,79 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України на 05 листопада 2014  року еквівалентно 139,77 грн, 3 % річних в сумі 3,06 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України на 05 листопада 2014 року еквівалентно 38,34 грн, а також пені в сумі 14 447,41 грн, проте державний виконавець безпідставно відкрив виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого листа лише на суму 13,89 дол. США та 14 447,41 грн, виходячи лише із заяви   ОСОБА_1 . 
Таким чином, виконавче провадження в частині суми 547,68 дол. США не було відкрито, а тому суд дійшов висновку про стягнення з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди (заборгованість за нарахованими, але не сплаченими відсотками) в сумі 547,68 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України на 05 листопада 2014 року було еквівалентно 7  094,62  грн, як зазначено у виконавчому листі від 27 січня 2015  року № 761/13058/14-ц.
Ураховуючи характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), співмірність обсягу відшкодування моральної шкоди розміру майнової шкоди, засад розумності, виваженості та справедливості, майновий стан відповідача та інші обставини справи, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню сума в розмірі 1 000, 00 грн, що в цьому випадку є справедливою сатисфакцією.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 04 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2019 року змінено, зазначено порядок стягнення шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунка. В іншій частині заочне рішення суду залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що в результаті неправомірної бездіяльності виконавчого органу позивачу завдано майнової шкоди в сумі 547,68 дол. США, що на час винесення рішення, яке тривалий час не виконувалось (на 05 листопада 2014  року) становило еквівалент 7 094,62 грн.
Апеляційний суд відхилив посилання позивача на те, що при визначенні розміру моральної шкоди суд не врахував обставин справи та його доводів про відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 000 000,00 грн, оскільки вони не впливають на правильність висновків суду першої інстанції при вирішенні цих вимог, тому що заподіяння моральної шкоди саме в такому розмірі позивач не довів.
Апеляційний суд змінив рішення суду першої інстанції в частині визначення порядку стягнення шкоди, оскільки, покладаючи відшкодування завданої шкоди на державу, суд зобов`язує Державну казначейську службу України як центральний орган виконавчої влади, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, списати ці кошти з казначейського рахунка, а тому стягнення коштів з державного бюджету на користь особи проводиться шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунка.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її узагальнені доводи
 
30 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою на рішення Печерського районного суду від 18  жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 04  березня 2020 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити. Крім того, просить змінити резолютивну частину оскаржуваного рішення місцевого суду, вказати замість суб`єкта стягнення Державної казначейської служби України - Державний бюджет України.
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає порушення судами норм матеріального і процесуального права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду України від 14 листопада 2011  року у справі № 6-40цс11, від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, від 30 березня 2016  року у справі № 6-2168цс15, від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 19  червня 2018 року у справі №  910/23967/16, від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, від 16  січня 2019 року у справах № 464/3790/16-ц та №  373/2054/16-ц, від 19  червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц, від 23  жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц, від 27 листопада 2019 року у справі №  242/4741/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не визначились із суб`єктним складом справи і помилково стягнули кошти із суб`єкта, який не є відповідачем у цій справі, оскільки відповідачем є держава Україна, а тому оскаржувані рішення підлягають зміні в частині визначення суб`єкта стягнення, кошти на відшкодування шкоди підлягають стягненню саме з Державного бюджету України. Також заявник не погоджується з визначенням судами стягнення майнової шкоди у сумі 7 094,62 грн, оскільки суд має керуватися принципом відшкодування шкоди у повному обсязі і виходити саме із суми 547,68  дол. США. У разі зазначення в рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні, стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.
 
Позивач заперечує проти зменшення судами попередніх інстанцій розміру моральної шкоди, вважає це зменшення надмірним та не погоджується з відмовою суду першої інстанції щодо застосування статті 625  ЦК України.
 
Відзив до суду касаційної інстанції не надходив.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу №  757/63732/18 з Печерського районного суду м. Києва.
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У жовтні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 листопада 2020 року справу №  757/63732/18 призначено до розгляду.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що згідно з виконавчим листом № 761/13058/14-ц, виданим Шевченківським районним судом міста Києва 27 січня 2015  року, з ТОВ «Фінростбанк» на користь ОСОБА_1 стягнено заборгованість за нарахованими, але не сплаченими відсотками в сумі 547,68 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України на 05 листопада 2014 року еквівалентно 7 094,62 грн, відсотки за користування коштами в сумі 10,79 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України на 05 листопада 2014 року еквівалентно 139,77 грн, 3 % річних в сумі 3,06 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України на 05 листопада 2014 року еквівалентно 38,34 грн. Стягнуто також пеню в сумі 14 447,41 грн.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2015  року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 20 січня 2016 року, визнано протиправною бездіяльність головного державного виконавця Першого Київського ВДВС Одеського міського управління юстиції Алієва А. Т. о. щодо відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом від 27 січня 2015 року №  761/13058/14-ц, виданим Шевченківським районним судом міста Києва. Встановлено, що виконавче провадження про стягнення на користь ОСОБА_1 547,68 дол. США, що за еквівалентом становить 7  094,62 грн, відкрито не було, у постанові головного державного виконавця вказано про відкриття виконавчого провадження лише в частині стягнення 13,89 дол. США та 14 447,41 грн, виходячи із заяви ОСОБА_1 .
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просив відшкодувати за рахунок Державного бюджету України завдану йому майнову шкоду у розмірі 547,68 дол. США в гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України на день фактичного виконання рішення суду та 3 % річних від зазначеної суми, з дня виникнення деліктного зобов`язання 20 січня 2016 року до дня фактичного виконання рішення суду, а також 1  000 000,00 грн на відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частини четвертої статті 13, частини першої статті 55, пункту 9 частини другої статті 129, частини першої статті 129-1 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання; усі суб`єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства; суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання.
 
Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року                           № 18-рп/2012, пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013  року № 5-рп/2013 ); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
 
В рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року Європейський суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.
 
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про виконавче провадження».
 
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності для відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає такі складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.
 
Відповідно до частини другої статті 87 Закону України від 21 квітня 1999  року № 606-XIV «Про виконавче провадження», який був чинним на час видачі виконавчого листа, збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.
 
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені статтею 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
 
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.
 
Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
 
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).
 
Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 жовтня 2005 року у справі № 32/421).
 
Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність в діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв'язок між ними.
 
Не виплачені позивачеві кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів.
 
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17 (провадження № 61-20325св18), від 12 березня 2020 року у справі №  757/74887/17-ц (провадження № 61-11090св19), від 03 червня 2020  року в справі № 642/3839/17 (провадження № 61-37856св18) та від 12 серпня 2020 року у справі №  761/7165/17 (провадження № 61-20203св19).
 
Спірні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, пов`язані з примусовим виконанням судового рішення, у яких державна виконавча служба виступає суб`єктом примусового стягнення коштів за виконавчим документом, а не боржником у грошовому зобов`язанні, та є відповідальною за свої дії чи бездіяльність у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.
 
Суд касаційної інстанції відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України перевіряє правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального чи процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
 
Перший Київський ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області та Державна казначейська служба України до суду з касаційною скаргою на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 березня 2020 року не зверталися.
 
Розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 в межах її доводів, Верховний Суд дійшов висновку про її часткове задоволення з таких підстав.
 
Позивач, обґрунтовуючи вимогу про стягнення з державного бюджету майнової шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України, обчисленої в доларах США (547,68 дол. США), посилався на правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16  січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження №  14- 465цс18), від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та від 23 жовтня 2019 року у справі №  723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19), які стосуються виконання судових рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті.
 
Однак обставин, які свідчили б про боргові зобов`язання держави Україна перед ОСОБА_1 , не встановлено.
 
У цій справі фактичні обставини відрізняються від обставин, встановлених у наведених вище постановах Великої Палати Верховного Суду, тому їх висновки в цій справі не застосовуються.
 
Стосовно доводів ОСОБА_1 про відмову суду першої інстанції в задоволенні його вимог про стягнення 3 % річних суд касаційної інстанції зазначає, що  вказані позовні вимоги були розглянуті та задоволені додатковим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 січня 2020 року, яким на його користь стягнено 3 % річних в сумі 1 687,91 грн. 
 
На час звернення позивача 30 березня 2020 року до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Печерського районного суду від 18  жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 04  березня 2020 року додаткове рішення Печерського районного суду м.  Києва від 16 січня 2020 року переглядав Київський апеляційний суд за його апеляційною скаргою.
 
Із матеріалів справи вбачається, що постановою Київського апеляційного суду від 01 вересня 2020 року додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 січня 2020 року залишено без змін.
 
У касаційній скарзі від 30 березня 2020 року ОСОБА_1 додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 вересня 2020  року не оскаржує, а тому його доводи щодо не застосування судами статті 625 ЦК України не можуть бути предметом касаційного перегляду за цією касаційною скаргою.
 
Суд касаційної інстанції відхиляє посилання ОСОБА_1 на правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16  травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження №  14- 16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), а також у постановах Верховного Суду України від 14 листопада 2011 року у справі № 6-40цс11, від 06 червня 2012  року у справі № 6-49цс12, від 01 жовтня 2014 року у справі №6-113цс14, від 30 березня 2016 року у справі №  6-2168цс15, від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, оскільки такі регулюють застосування статті 625 ЦК України, що не є предметом касаційного перегляду в цій справі.
 
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
 
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
 
У справі, яка переглядається, установлено, що ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2015  року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 20 січня 2016 року, визнано протиправною бездіяльність головного державного виконавця Першого Київського ВДВС Одеського міського управління юстиції Алієва А. Т. о. щодо відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №  761/13058/14-ц, виданим Шевченківським районним судом міста Києва 27 січня 2015 року, та встановлено, що виконавче провадження про стягнення на користь ОСОБА_1 547,68 дол. США, що в еквіваленті становить 7 094,62 грн, відкрито не було, і в постанові головний державний виконавець зазначив про відкриття виконавчого провадження лише в частині стягнення 13,89  дол. США та 14 447,41 грн, виходячи із заяви ОСОБА_1 .
 
Зазначеними судовими рішеннями встановлено бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби в частині належного та ефективного виконання судового рішення.
 
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеня зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.
 
Оскільки судовими рішеннями встановлено бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби в процесі виконання судового рішення про стягнення коштів з ПАТ «Фінростбанк» на користь ОСОБА_1 , а також враховуючи характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), співмірність обсягу відшкодування моральної шкоди, засад розумності, виваженості та справедливості, суд апеляційної інстанції обґрунтовано погодився з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 1 000,00  грн.
 
Разом з тим апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції та зазначаючи порядок стягнення шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунка, не врахував, що належним відповідачем у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.
 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19).
 
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення в резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунка, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення суду (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018  року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).
 
Суд апеляційної інстанції вказаного не врахував та дійшов помилкового висновку щодо визначення порядку стягнення моральної шкоди - шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунка, а тому доводи касаційної скарги в цій частині є обґрунтованими.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
 
Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
 
Враховуючи наведене, вимоги частини першої статті 400 ЦПК України, а також те, що відповідачі до суду з касаційною скаргою не зверталися, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, рішення судів попередніх інстанцій змінити в частині визначення порядку стягнення моральної шкоди. В іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанцій - залишити без змін.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2019  року та постанову Київського апеляційного суду від 04 березня 2020  року змінити в частині вирішення позовних вимог про стягнення моральної шкоди, виклавши резолютивну частину рішення суду першої інстанції в такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди».
 
В іншій частині заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2019  року, змінене постановою апеляційного суду, та постанову Київського апеляційного суду від 04  березня 2020  року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий	В. С. Жданова	
Судді:	В. М. Ігнатенко	
 	В. М. Коротун	
 	В. А. Стрільчук	
 	М. Ю. Тітов