ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2021 року 
м. Київ
Справа №  924/193/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С.К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н.О., Случ О.В.
за участю секретаря судового засідання Кравчук О.І.,
та представників позивача:   Савчук Ю.М.
відповідача 1: не з`явились, 
відповідача 2: Перепелиця О.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротек"
на постанову  Північно - західного апеляційного господарського суду від 22.10.2020 (судді Крейбух О.Г., Демидюк О.О., Юрчук М.І.) та рішення  Господарського суду Хмельницької області від 02.07.2020 (суддя Музика М.В.) у справі  № 924/193/20
за позовом  Товариства з обмеженою відповідальністю "Лотівка Еліт"
до:  1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Серединецьке";
2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротек"
про  визнання припиненою поруки Товариства з обмеженою відповідальністю "Лотівка Еліт" за договором поруки від 14.03.2014 № 1П/11АФ-14,
В С Т А Н О В И В :
Товариство з обмеженою відповідальністю "Лотівка Еліт" звернулось до господарського суду з позовом до ТОВ "Серединецьке" та ТОВ "Агротек" про визнання припиненою поруки за Договором поруки № 1П/11АФ-14 від 14.03.2014, укладеного між ТОВ "Серединецьке", ТОВ "Агротек" та ТОВ "Лотівка Еліт". 
В обгрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що у зв`язку з непред`явленням кредитором вимог до поручителя протягом встановленого договором трирічного строку порука відповідно до частини 4 статті 559 ЦК України припинилась.
Під час розгляду заявлених позовних вимог господарські суди попередніх інстанцій встановили, що 14.03.2014 між ТОВ "Агротек" (Лізингодавецем) та ТОВ "Серединецьке" (Лізингоодержувачем) укладено Договір фінансового лізингу № 11АФ-14 (надалі - Договір фінансового лізингу), на підставі якого ТОВ "Агротек" передало на умовах фінансового лізингу для ТОВ "Серединецьке" майно, а саме: культиватор John Deere 2210 в кількості двох штук загальною вартістю 141 090,00 доларів США. Відповідно до розділу 3 Договору фінансового лізингу усі платежі за Договором Лізингоодержувач зобов`язаний здійснювати в національній валюті України (гривнях) відповідно до умов цього Договору та Додатку № 2 "Графік внесення лізингових платежів" до Договору шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Лізингодавця, вказаний у цьому Договорі. Розмір, склад, терміни сплати Лізингових платежів встановлюються в Графіку. Відповідно до Додатку № 2 до Договору фінансового лізингу платежі вносяться до 20 числа кожного місяця з 20.04.2014 по 20.12.2016. Пунктом 8.1. Договору фінансового лізингу передбачено, що у випадку, якщо Лізингоодержувач порушить строк оплати будь-якого Лізингового платежу, який встановлений в Графіку, він несе відповідальність перед Лізингодавцем у вигляді сплати штрафу у розмірі 0,2 відсотка від суми простроченого Лізингового платежу за кожен випадок порушення строків оплати Лізингового платежу. Кожним випадком порушення строків оплати Лізингового платежу є, зокрема, кожен день прострочення оплати Лізингового платежу.
Також 14.03.2014 між ТОВ "Агротек" (Лізінгодавецем), ТОВ "Серединецьке" (Лізингоодержувачем) та ТОВ "Лотівка Еліт" (Поручителем) укладено Договір поруки № 1П/11АФ-14 (надалі - Договір поруки), предметом якого є зобов`язання Поручителя перед Лізингодавцем в повному обсязі солідарно відповідати за виконання Лізингоодержувачем своїх зобов`язань перед Лізингодавцем, що випливають з умов Договору фінансового лізингу, а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії Договору фінансового лізингу. За умовами договору поруки сторони встановили, що зобов`язання Поручителя перед Лізингодавцем є безумовними і ніяких інших умов, крім передбачених цим Договором та Основним договором, не потребують; Поручитель свідчить, що він ознайомлений зі змістом Основного договору та обсягом зобов`язань Лізингоодержувача за Основним договором, повністю з ними згоден, ніяких заперечень, а також непорозумінь щодо його положень не має; для внесення будь-яких змін та доповнень до Основного договору Лізингодавцю та Лізингоодержувачу не потрібно отримувати згоду Поручителя на внесення таких змін; Поручитель зобов`язаний протягом одного робочого дня від дати отримання письмової вимоги Лізингодавця про прострочення Лізингоодержувачем забезпеченого порукою зобов`язання або листа Лізингодавця про неможливість виконати зобов`язання за Основним договором виконати відповідне зобов`язання, шляхом перерахування коштів на погашення заборгованості Лізингоодержувача за Основним договором на рахунок Лізингодавця. Лізингодавець має право у разі невиконання Лізингоодержувачем та Поручителем забезпеченого порукою зобов`язання звернути стягнення на все майно Поручителя та/або Лізингоодержувача як солідарних Боржників, згідно з чинним законодавством України.
В пункті 6.2 Договору поруки сторони встановили, що порука припиняється, якщо Лізингодавець в межах трирічного терміну з дня настання строку виконання зобов`язання за Основним договором не пред`явить вимоги до Поручителя.
Згідно з пунктом 6.3 Договору поруки, у тому разі, якщо без згоди Поручителя до Основного договору вносяться зміни, що тягнуть за собою відповідальність Поручителя, обсяг відповідальності Поручителя залишається без змін (попереднім).
Судами з`ясовано, що 01.09.2014 між ТОВ "Агротек" та ТОВ "Серединецьке" укладено та підписано Додаткову угоду № 1 до Договору фінансового лізингу, якою внесено зміни до Основного договору, а саме: змінено графік внесення платежів, збільшено вартість майна, ціну договору, винагороду (комісію) Лізингодавцю за отримане майно, визначено графік погашення для прострочених платежів, встановлено відповідальність у вигляді сплати 365% річних за несвоєчасну сплату лізингових платежів. 
15.05.2015 між ТОВ "Агротек" та ТОВ "Серединецьке" укладено та підписано Додаткову угоду № 2 до Договору фінансового лізингу, якою внесено зміни до Основного договору, а саме: змінено графік внесення платежів, збільшено вартість майна, ціну договору, визначено графік погашення для прострочених платежів. 
13.07.2016 між ТОВ "Агротек" та ТОВ "Серединецьке" укладено та підписано Додаткову угоду № 4 до Договору фінансового лізингу, якою внесено зміни до Основного договору, а саме: змінено графік внесення платежів, вартість майна, ціну договору, визначено графік погашення для прострочених платежів.
За умовами Додаткової угоди № 5 від 05.04.2018 сторонами змінено графік внесення платежів, збільшено ціну договору до 194 624,36 доларів США та збільшено винагороду (комісія) лізингодавцю за отримане майно становлять гривневий еквівалент до 52 828,94 доларів США.
Звертаючись із даним позовом до суду, позивач посилався на те, що трирічний строк звернення ТОВ "Агротек" до ТОВ "Лотівка Еліт" із вимогою здійснити погашення заборгованості ТОВ "Серединецьке" на підставі Договору поруки, зокрема, по платежу зі строком виконання 20.10.2016 сплинув 20.10.2019, строком виконання 20.11.2016 - 20.11.2019, а по останньому платежу зі строком виконання 20.12.2016 - 20.12.2019, відтак його зобов`язання за Договором поруки припинилось на підставі частини 4 статті 559 ЦК України.
Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 02.07.2020 позов задоволено, визнано припиненою поруку з огляду на те, що ТОВ "Агротек" в межах трирічного строку після сплати останнього платежу за Договором фінансового лізингу не звернулось з вимогою до поручителя про здійснення погашення заборгованості.
Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.10.2020 рішення місцевого суду у даній справі залишено без змін. Суд апеляційної інстанції погодився із висновком місцевого суду, до того ж зазначив про те, що порука позивача припинились в силу приписів частини 1 статті 559 ЦК України у зв`язку зі зміною умов основного зобов`язання, внаслідок якої збільшився обсяг відповідальності поручителя без його згоди та відома. 
Не погоджуючись з висновками судів про обґрунтованість позову у даній справі, ТОВ "Агротек" звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій посилається на порушення судами норм матеріального права, а також на неврахування висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах та на помилкове врахування висновків Великої Палати Верховного Суду, зроблених у правовідносинах, які не є подібними; просить судові рішення скасувати, ухвалити нове - про відмову в позові.
В обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, скаржник посилається на неврахування судами під час ухвалення оскаржуваної постанови висновку щодо застосування норми права, а саме, частини 3 статті 6 ЦК України у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 17.02.2020 у справі № 924/502/19, від 17.02.2020 у справі № 924/502/19. Вважає, що сторонами погоджено такі умови Договору поруки, які не свідчать про припинення поруки внаслідок зміни умов Договору фінансового лізингу. 
Скаржник вважає, що врахований під час вирішення даного спору апеляційним судом висновок Великої Палати Верховного Суду, який викладено у постанові від 26.05.2020 у справі №910/13109/18, не повинен братися до уваги при розгляді даної справи, оскільки договір поруки у справі №910/1309/18 не містить такої умови, як пункт 6.3. Договору поруки.
Позивач у відзиві на касаційну скаргу заперечує проти її задоволення, вважає висновки судів правильними, зробленими з урахуванням висновків Верховного Суду щодо застосування норм матеріального прав до подібних правовідносин, а доводи касаційної скарги - безпідставними. Так, позивач стверджує, що посилання скаржника на постанови Верховного Суду у справі № 924/502/19 від 17.02.2020 та №924/482/19 від 06.02.2020 не заслуговують на увагу, оскільки вказані постанови було ухвалено до того, як Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 26.05.2020 у справі №910/13109/18 правовий висновок щодо застосування положень частини 1 статті 559 ЦК України. 
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 13.11.2020 вказану касаційну скаргу передано для розгляду колегії суддів у складі: Могил   С.К.- головуючий (доповідач), Случ О.В., Волковицька Н.О.
Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального права в межах доводів і вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновків про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
Як свідчить зміст оскаржуваної постанови, однією з підстав для задоволення позову про припинення поруки, апеляційним судом зазначено встановлену під час апеляційного провадження обставину зміни обсягу відповідальності поручителя, здійснену без його відома та згоди, яка згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 26.05.2020 у справі № 910/13109/18, припиняє зобов`язання за договором поруки, незважаючи на погодження в договорі поруки умови про те, що поручитель дає свою згоду на збільшення основного зобов`язання, оскільки вказане не виключає застосування правил, передбачених абзацом 3 частини 3 статті 202 ЦК України та, відповідно, від необхідності узгодження певних вчинених в односторонньому порядку змін до основного зобов`язання з поручителем у належній формі.
Доводи касаційної скарги полягають у тому, що апеляційним судом безпідставно застосовано вказаний висновок Верховного Суду до спірних правовідносин, оскільки вони не є подібними до тих, щодо яких викладено вказаний висновок, відтак зроблено помилковий висновок про те, що зміна основного зобов`язання впливає на чинність поруки, передбаченої Договором поруки.
На переконання скаржника, апеляційному суду слід було врахувати висновок Верховного Судом, зроблений щодо застосування частини 1 статті 559 ЦК України до аналогічних правовідносин у справах №924/482/19 та № 924/502/19, згідно з яким, у тому разі, якщо без згоди Поручителя до Основного договору вносяться зміни, що тягнуть за собою збільшення відповідальності Поручителя, обсяг відповідальності Поручителя залишається без змін (попереднім).
Зважаючи на те, що пунктом 6.3 Договору поруки фактично передбачена чинність поруки у погодженому сторонами обсязі, визначеному Графіком погашення платежів в первісній редакції, скаржник вважає, що зміна основного зобов`язання не має наслідком припинення поруки, незмінність обсягу якої погоджено умовами Договору поруки.
Колегія суддів касаційної інстанції не погоджується з доводами скаржника з огляду на те, що вони не відповідають встановленим судами обставинам справи та суперечать положенням законодавства, якими було врегульовано порядок та умови припинення поруки на час виникнення спірних правовідносин.
Так, відповідно до частини 1 статті 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина 1 статті 554 ЦК України). Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина 2 статті 554 ЦК України).
Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. Підставою поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.
Обсяг відповідальності поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини 1, 2 статті 553 ЦК України).
За змістом статті 559 ЦК України зміна обсягу зобов`язань боржника може бути підставою для припинення поруки. Зокрема, частиною 1 цієї статті (у редакції, чинній на момент укладання Договору поруки) було передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.
Приписи частини 1 статті 559 ЦК України передбачають спеціальне регулювання порядку зміни забезпеченого порукою зобов`язання, а відтак і договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, з урахуванням волевиявлення та повідомлення, крім сторін цього договору, також поручителя і встановлюють правові наслідки неодержання згоди поручителя.
Умови договору поруки про те, що поручитель при укладанні цього договору дає свою згоду на збільшення основного зобов`язання, не виключають застосування правил, передбачених абзацом 3 частини 3 статті 202 ЦК України, та, відповідно, від необхідності узгодження певних вчинених в односторонньому порядку змін до основного зобов`язання із поручителем у належній формі.
Саме такий висновок щодо застосування частини 1 статті 559 ЦК України до подібних правовідносин викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 910/13109/18, і колегія суддів вважає, що наведений висновок стосується спірних правовідносин незалежно від існування у Договорі поруки пункту 6.3.
Як встановлено судами, внаслідок неодноразової зміни умов основного зобов`язання за Договором фінансового лізингу, в порівнянні з першою редакцією Основного договору ціна Договору фінансового лізингу збільшена на 29  022,52 доларів США, платежі як винагорода (комісія) лізингодавцю збільшені на 29  022,55 доларів США та встановлено відповідальність за несвоєчасну сплату лізингових платежів у розмірі 365 % річних. Доказів повідомлення поручителя, здійснені у відповідності до пункту 6.1 Договору поруки, про укладення додаткових угод № 1 від 01.09.2014, № 2 від 15.05.2015, № 4 від 13.07.2013, № 5 від 05.04.2018, якими змінено ціну Основного договору та встановлено розмір відповідальності за його невиконання у вигляді 365% річних від суми простроченого лізингового платежу, відповідачем-2 не надано.
За таких обставин, з`ясувавши, що поручитель не надав письмову згоду на збільшення ціни договору фінансового лізингу і відповідальності за даним договором, та відповідно не був повідомлений про збільшення обсягу його відповідальності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в даному випадку збільшення ціни договору фінансового лізингу без погодження з поручителем свідчить про наявність підстав для припинення поруки в порядку частини 1  статті 559 ЦК України  (у редакції на момент укладення договору поруки).
На переконання колегії суддів касаційної інстанції такий висновок апеляційного суду зроблено на підставі правильного застосування частини 1 статті 559 ЦК України та з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/13109/18, і скаржником не підтверджено доводів про неподібність відповідних правовідносин до тих, що є предметом спору у даній справі.
Так, посилання скаржника на пункт 6.3 Договору поруки, який передбачає незмінність обсягу відповідальності поручителя у разі внесення без його згоди змін до основного зобов`язання, що тягнуть за собою збільшення відповідальності поручителя, по-перше, не спростовують необхідності застосування приписів частини 1 статті 559 ЦК України (у відповідній редакції), які імперативно встановлювали наслідки такої зміни. По-друге, як встановлено судами, згідно з пунктом 1.1. Договору поруки, предметом Договору є зобов`язання Поручителя перед Лізингодавцем в повному обсязі солідарно відповідати за виконання Лізингоодержувачем своїх зобов`язань перед Лізингодавцем, що випливають з умов Договору фінансового лізингу, а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії Договору фінансового лізингу. Будь-яких посилань на обмеження обсягу відповідальності поручителя первісним Графіком лізингових платежів умови Договору не містять, відтак посилання скаржника на незмінність обсягу поруки не відповідають дійсним умовам Договору.  
Як правильно зазначив суд апеляційної інстанції, в даному випадку умови Договору поруки про те, що у разі, якщо без згоди поручителя до основного договору вносяться зміни, що тягнуть за собою збільшення відповідальності поручителя, обсяг відповідальності поручителя залишається без змін (попереднім), не виключають застосування правил, передбачених абзацом 3 частини третьої  статті 202 ЦК України, та, відповідно, не звільняють від необхідності узгодження певних вчинених в односторонньому порядку змін до основного зобов`язання із поручителем у належній формі.
Щодо клопотання ТОВ "Агротек" про передачу справи на розгляд об`єднаної палати, в якому він просить відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду від 05.11.2020 у справі №924/174/20; та зробити висновок про те, що наявність в Договорі поруки передбаченої пунктом 6.3 умови, виключає застосування правил, передбачених абзацом 3 частини З статті 202 ЦК України, звільняє Кредитора від необхідності узгодження вказаних змін до основного зобов`язання із поручителем у письмовій формі, та обмежує обсяг відповідальності Поручителя первісними умовами Догвору фінансового лізингу, колегія суддів зазначає таке.
Згідно з частиною 2 статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.
Як свідчить зміст оскаржуваної постанови, під час її ухвалення суд апеляційної інстанції посилався не на зазначений скаржником правовий висновок Верховного Суду від 05.11.2020 у справі № 924/174/20, а на висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 910/13109/18.
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, незалежно від того, чи перераховані усі постанови, в яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не бере до уваги посилання скаржника на постанови Верховного Суду від 17.02.2020 у справі № 924/502/19 та від 28.01.2020 у справі №  924/490/19,  оскільки вказані постанови були ухвалені до того, як Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 910/13109/18 сформулювала правовий висновок щодо застосування положень частини 1 статті 559 ЦК України у редакції, чинній до 04.02.2019 (схожий за змістом висновок міститься у постановах Верховного Суду від 05.11.2020 у справі № 924/174/20 та від 24.12.2020 у справі № 924/175/20 зі спорів, що виникли з подібних правовідносин припинення іпотеки).
Як свідчить зміст постанови Верховного Суду від 05.11.2020 у справі № 924/174/20, колегія суддів погодилась з позицією суду апеляційної інстанції, який в оскаржуваній постанові врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду (постанова від 26.05.2020 у справі №910/13109/18); Верховний Суд констатував, що вказаний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду підлягає застосуванню під час розгляду справи № 924/174/20 як такий, що впроваджує позицію про те, що настання правових наслідків, зумовлених вчиненням особою одностороннього правочину, для інших осіб пов`язане з дотриманням вимог щодо вчинення його у відповідній формі, обумовленій законом, та його реалізацію шляхом доведення цього правочину до відома зацікавлених осіб.
Оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 зі справи №910/13109/18 виклала правовий висновок щодо застосування положень частини 1 статті 559 ЦК України (у відповідній редакції) і такий висновок є чітким, зрозумілим й сприяє однозначному застосуванню зазначеної норми матеріального права, Касаційний господарський суд не вбачає підстав для відступу від висновку Верховного Суду, викладеного у  постанові від 05.11.2020 у справі № 924/174/20.
Крім того, колегія суддів зазначає, що застосування правового висновку Великої Палати Верховного Суду зі справи № 910/13109/18 у подібних правовідносинах (у тому числі з урахуванням наявності пункту 6.3 у Договорі поруки) є сталою та послідовною судовою практикою, викладеною, зокрема, у постановах Верховного Суду від 05.11.2020 у справі № 924/174/2020, від 24.12.2020 у справі № 924/175/20, від 21.01.2021 у справі № 924/208/20 та № 924/190/20, від 26.01.2021 у справі №924/180/20, і підстави для відступу від цієї позиції скаржником не доведені.
Стосовно доводів скаржника про помилковість висновків судів щодо застосування частини 4 статті 559 ЦК України, то вони також не підтверджують наявності для скасування судових рішень, з огляду на таке.
За змістом статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договорів поруки) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.
За своєю правовою природою строк, передбачений частиною 4 статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), і його закінчення є підставою для припинення поруки. У випадку пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя, цей строк не може бути поновлено, зупинено чи перервано з підстав, передбачених у статтях 263, 264, частині 5 статті 267 ЦК України. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати норми про строк на відміну від строку позовної давності, який застосовується судом за заявою сторін.
Визначений частиною 4 статті 559 ЦК України строк припинення поруки застосовується виключно у тому разі, якщо такий строк не встановлено у самому договорі поруки. 
Верховний Суд також звертає увагу, що строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.
Як встановлено судами, відповідач ТОВ "Серединецьке" прийняв на себе зобов`язання зі сплати лізингових платежів із 20.04.2014 по 20.12.2016. Тобто трирічний строк звернення ТОВ "Агротек" до ТОВ "Лотівка Еліт" із вимогою здійснити погашення заборгованості ТОВ "Серединецьке" на підставі Договору поруки, зокрема, по платежу зі строком виконання 20.10.2016 сплинув 20.10.2019, строком виконання 20.11.2016 - 20.11.2019, а по останньому платежу зі строком виконання 20.12.2016 - 20.12.2019.
Колегія суддів погоджується з висновками судів обох інстанцій про те, що ТОВ "Агротек" не скористалось правом, наданим статтями 554 та 559 Цивільного кодексу України, своєчасно не пред`явило вимогу (позов) про погашення заборгованості за Договором фінансового лізингу та Договором поруки, що свідчить про припинення зобов`язань ТОВ "Лотівка Еліт" перед ТОВ "Агротек" за Договором поруки на підставі частини 4 статті 559 ЦК України.
При цьому, колегією суддів відхиляються доводи скаржника про те, що він звертався у межах трирічного строку до поручителя ТОВ "Лотівка Еліт" за простроченими зобов`язаннями лізингоодержувача ТОВ "Серединецьке" по Договору фінансового лізингу № 11АФ-14 від 14.03.2014, однак при зверненні до Господарського суду Дніпропетровської області ним допущено помилку в прохальній частині позовних вимог  у справі № 904/4786/19.
Так, судами встановлено, що ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 08.11.2019 відкрито провадження у справі № 904/4786/19 за позовом ТОВ "Агротек" до ТОВ "ТД "Армада ЛТД", ТОВ "Сварог-Буковина" та ТОВ "Лотівка Еліт" про стягнення 365% річних в сумі 8  707 222,25 грн за порушення строків оплати лізингових платежів. Позов мотивовано Договором фінансового лізингу № 11АФ-14 від 14.03.2014 та Договорами поруки від 14.03.2014 № 3П/11АФ-14, № 2П/11АФ-14 та № 1П/11АФ-14.
Судами обох інстанцій правильно зауважено, що умови Договору лізингу в редакції від 14.03.2014 не передбачали відповідальності для лізингоодержувача щодо сплати 365% річних, відтак звернення ТОВ "Агротек" до суду з вимогою про стягнення 365% річних за Договором фінансового лізингу № 11АФ-14 від 14.03.2014 не може розцінюватись як вимога кредитора до поручителя в межах зобов`язань, за які він поручився згідно з Договором поруки № 1П/11АФ-14 від 14.03.2014.
Посилання скаржника на те, що ним помилково, внаслідок технічної помилки викладено позовні вимоги у справі № 904/4786/19, і про виправлення цієї помилки ним подано заяву, то вони не можуть бути прийняті до уваги, оскільки згідно з чинним ГПК України суд може виправити помилки, допущені у власних актах, помилки у визначенні предмета позову, допущені у позовних заявах, мають уточнюватись в порядку частини 3 статті 46 ГПК України шляхом зміни предмету та підстав позову.
Також колегією суддів відхиляються доводи скаржника про наявність в нього права на зміну предмету та підстав позову у справі № 904/4786/19, оскільки встановлені судами обставини справи свідчать, що строк для пред`явлення вимог до поручителя сплинув 20.12.2019, даний строк не підлягає відновленню чи продовженню, в тому числі, шляхом зміни предмету і підстав позову, поданого до закінчення даного строку. 
Таким чином судами у даній справі обґрунтовано не прийнято до уваги заяву ТОВ "Агротек" від 08.07.2020 про виправлення описки в позовній заяві, поданій у справі №904/4786/19, в якості доказу своєчасного пред`явлення вимоги до поручителя.
За таких обставин, встановлені судами обставини справи підтверджують правильність їх висновків про наявність підстав для задоволення позовних про визнання припиненою поруки внаслідок непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом трирічного терміну після настання строку виконання зобов`язання по кожному з чергових платежів.
У постановах  Верховного Суду України від 21.11.2012 у справі № 6-134цс12, від 17.09.2014 у справі № 6-53 цс14, а також у постановах Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 905/2475/15, від 06.02.2020 у справі № 924/482/19, на які посилався скаржник в касаційній скарзі, зазначено про можливість встановлення сторонами договору поруки іншого, ніж шестимісячний строк на звернення з вимогами до поручителя. Між тим у даній справі, досліджуючи відповідні обставини, суди обох інстанцій виходили з погодженого сторонами трирічного строку, тому вищевказані висновки Верховного Суду не спростовують висновків судів про те, що пропуск  погодженого сторонами строку є підставою для припинення поруки.
З огляду на те, що за наслідком перегляду оскаржуваних у даній справі судових рішень в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що судові рішення, ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, відповідно до частини 1 статті 309 ГПК України касаційна скарга залишається без задоволення, судові рішення - без змін, а судовий збір за подачу скарги покладається на скаржника.
За таких обставин, керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротек"  залишити без задоволення.
Постанову Північно - західного апеляційного господарського суду від 22.10.2020 та рішення Господарського суду Хмельницької області від 02.07.2020 у справі №924/193/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий  суддя	Могил С.К.   	
Судді:	Волковицька Н.О.	
 	Случ О.В.