Постанова
Іменем України
 
26 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 348/2382/17
провадження № 61-4933св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа - Саджавська сільська рада Надвірнянського району Івано-Франківської області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 17 жовтня 2018 року в складі судді Флоряк Д. В. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 04 лютого 2019 року в складі колегії суддів:                          Пнівчук О. В., Мелінишин Г. П., Томин О. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Саджавська сільська рада Надвірнянського району Івано-Франківської області, про визнання незаконним та скасування державного акта про право власності на земельну ділянку, визнання нікчемним договору дарування, вилучення земельної ділянки з незаконного володіння, зобов`язання привести земельну ділянку в попередній стан та стягнення моральної шкоди.
 
В обґрунтування позову вказав, що рішенням Саджавської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області від 11 липня 2004 року йому надано дозвіл на виготовлення проекту відведення земельної ділянки площею 0,38 га для ведення особистого підсобного господарства для подальшої передачі у власність.
Суміжний землекористувач ОСОБА_2 відмовляється підписати акт встановлення та узгодження меж земельної ділянки та порушує його право користування земельною ділянкою, оскільки самовільно захопив частину його земельної ділянки площею 0,13 га, завіз гравій, розрівнює площадку для будівництва та змінює цільове призначення земельної ділянки. Свої дії мотивує тим, що ця земельна ділянка у жовтні 2017 року йому подарована ОСОБА_3 , якій у свою чергу вказана земельна ділянка належала на підставі Державного акту на право власності на землю від 26 червня                      2001 року.
Разом із тим, Саджавська сільська рада Надвірнянського району Івано-Франківської області не приймала рішення від 01 жовтня 2000 року про надання у власність ОСОБА_3 земельної ділянки по АДРЕСА_1 , вказана земельна ділянка не перебувала у її користуванні, а тому виданий на ім' я ОСОБА_3 . Державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,15 га по АДРЕСА_1 , серії ІІІ-ІФ № 023116 від 26 червня 2001 року - є незаконним та підлягає скасуванню.
Відповідач ОСОБА_3 на момент укладення договору дарування знала про незаконність отримання Державного акту на право власності на земельну ділянку, а тому укладений договір дарування слід визнати недійсним.
Оскільки він є законним користувачем земельної ділянки площею 0,38 га по АДРЕСА_1 , тому просив суд усунути перешкоди в користуванні належною йому земельною ділянкою шляхом її звільнення відповідачем ОСОБА_2 та приведенням в попередній стан, придатний до використання за цільовим призначенням.
Крім того, незаконними діями відповідачів йому спричинена моральна шкода, оскільки він переніс душевні страждання, викликані дискомфортом через неможливість протягом тривалого часу використовувати земельну ділянку за її призначенням, клопотами по захисту своїх порушених прав, втратив налагоджений ритм життя, тому має право на відшкодування заподіяної моральної шкоди, яку оцінив у 50 000 грн.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень
 
Рішенням Надвірнянського районного суду від 17 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду                  від 04 лютого 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано недійсним та скасовано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ІІІ-ІФ №023116 від 26 червня 2001 року, виданий на ім'я    ОСОБА_3 , площею 0,15 га, за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнано недійсним з моменту укладення договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер 2624086001:02:005:0114, площею 0,15 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства в  АДРЕСА_1 , укладений 05 жовтня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Надвірнянської державної нотаріальної контори.
Зобов'язано Півторака І.І. усунути перешкоди в користуванні    ОСОБА_1 земельною ділянкою площею 0,13 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , шляхом її звільнення та приведенням у попередній стан за цільовим призначенням.
Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 солідарно на користь                           ОСОБА_1 3 000 грн на відшкодування заподіяної моральної шкоди.
У решті позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постановляючи рішення про часткове задоволення позовних вимог                     ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд,  дійшов висновків, що останній є законним користувачем спірної земельної ділянки за адресою по  АДРЕСА_1 , а тому його вимоги про визнання незаконним та скасування Державного акту про право власності на земельну ділянку, виданого на ім`я суміжного землекористувача                        ОСОБА_3 , визнання недійсним договору дарування цієї ділянки ОСОБА_2 , зобов`язання привести земельну ділянку в попередній стан та стягнення моральної шкоди є обґрунтованими.
При цьому суд виходив із того, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 не надавалася ОСОБА_3 , рішення Саджавською сільською радою Надвірнянського району Івано-Франківської області з цього приводу не приймалося, вказана земельна ділянка у її користуванні не перебувала, державний акт про право власності відсутній у Книзі записів державних актів на право власності на землю.
Натомість судом достовірно встановлено, що у користуванні ОСОБА_1   перебувала надана рішенням органу місцевого самоврядування земельна ділянка площею 0,38 га по АДРЕСА_1 , облікована в погосподарських книгах сільської ради за домоволодінням ОСОБА_1 , яка із його користування не вилучалася.
Постановляючи рішення про часткове задоволення вимог позивача про стягнення з відповідачів на його користь заподіяної моральної шкоди у розмірі 3 000 грн, суди узяли до уваги неправомірні дії відповідачів щодо самовільного зайняття частини земельної ділянки, яка перебуває у користуванні ОСОБА_1 , врахували душевні страждання останнього, викликані дискомфортом через неможливість протягом тривалого часу використовувати земельну ділянку за її призначенням, час та зусилля необхідні для відновлення порушеного права.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі, поданій у березні 2019 року до Верховного Суду,                      ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та  ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем не доведено і матеріали справи не містять відомостей про те, що останній у передбаченому законом порядку на був право користування земельною ділянкою площею 0,38 га. При цьому згідно із записами у погосподарських книгах за 2017 рік загальна площа земельної ділянки, що перебувала у користуванні позивача, складає 0,3212 га. Рішенням органу місцевого самоврядування від 11 липня 2004 року позивачу лише надано дозвіл на виготовлення проекту відведення земельної ділянки площею 0,38 га для ведення особистого підсобного господарства, а не передано її у користування останнього. За таких обставин позивач не наділений правом звертатися до суду за захистом своїх прав та інтересів як землекористувач.
Суд першої інстанції безпідставно не відклав розгляд справи, призначений на 17 жовтня 2018 року, чим порушив право відповідача брати учать у судовому засіданні.  Суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки відповіді на адвокатський запит про наявність другого примірника оскаржуваного державного акту на землю. Судами попередніх інстанцій порушена стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 14 грудня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Рішенням Саджавської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області від 11 липня 2004 року за № 249-11/2004 ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення проекту відведення земельної ділянки площею 0,38 га для ведення особистого підсобного господарства для подальшої передачі у власність, що знаходиться по АДРЕСА_1 .
 
Згідно із довідкою Саджавської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області від 25 жовтня 2017 року та виписок із погосподарських книг за ОСОБА_1 обліковано 1,17 га землі, до складу яких входить у тому числі земельна ділянка по АДРЕСА_1 площею 0,38 га.
 
Відповідно до довідки Саджавської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області від 25 жовтня 2017 року № 02-07/373 землі із складу земель, облікованих за домоволодінням по АДРЕСА_2 , на користь земель запасу Саджавської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області не вилучалися.
 
Згідно із актом обстеження межових знаків від 13 листопада 2017 року   виявлено порушення межових знаків вказаної земельної ділянки.                      ОСОБА_4 підтвердив, що завіз будівельні матеріали та зайняв орієнтовно 0,13 га спірної земельної ділянки та вказав, що ця земельна ділянка належала його матері ОСОБА_3 , яка подарувала її його сину                        ОСОБА_2 .
 
Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 05 жовтня                           2017 року, посвідченого державним нотаріусом Надвірнянської районної державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 2108, ОСОБА_3 передала безоплатно у власність (подарувала) ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер 2624086001:02:005:0114, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, розташовану за адресою:  АДРЕСА_1 .
 
Відчужувана земельна ділянка належала ОСОБА_3 згідно із Державним актом на право власності на земельну ділянку, виданим Саджавською сільською радою Надвірнянського району Івано-Франківської області                             26 червня 2001 року за № 15 на підставі рішення Саджавської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області від 01 жовтня 2000 року (а.с. 13-15, т.1).
 
Відповідно до протоколу 17-ої сесії Саджавської сільської ради від 01 жовтня 2000 року питання про надання ОСОБА_3 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 не розглядалося і рішення з цього приводу не приймалося.
 
Згідно із відповіддю Головного територіального управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області міськрайонне управління у Надвірнянському районі та м. Яремчому від 05 березня 2018 року                                       № 0-9-0.201-73/115-18 другий примірник державного акту серії ІІІ-ІФ № 023116 на право приватної власності на землю ОСОБА_3 у відділі відсутній.
 
Відповідно до копії Державного акту на право приватної власності на землю за №15, виданого 26 червня 2001 року Саджавською сільською радою Надвірнянського району Івано-Франківської області, за вказаним номером цього ж дня видано державний акт на ім'я ОСОБА_5 .
 
Згідно із висновком експерта Івано-Франківського НДЕКЦ МВС України за                   № 1.1.-222/18 від 05 липня 2018 року, проведеного в рамках кримінального провадження за №12017090200000792, встановлено, що підпис в графі «Погоджено: Інженер-землевпорядник» в кадастровому плані, що міститься на аркуші 9 технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 на території Саджавської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, виконаний не ОСОБА_6 , а іншою особою (а.с.158-166).
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
 
Згідно з положеннями статей 386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.
 
Відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.
 
Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений частиною другою статті 16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.
 
Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
 
Відповідно до положень частини першої статті 116 ЗК України громадяни набувають права власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень.
 
Частиною п`ятою статті 116 ЗК України визначено, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.
 
Відповідно до статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
 
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України).
 
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
 
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Встановлено, що між сторонами виник спір щодо земельної ділянки площею 0,13 га, розташованої по АДРЕСА_1 .
 
Згідно з вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215, визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено саме на сільські ради. 
 
При вирішенні питання щодо визнання права користування земельною ділянкою записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення відповідного права, тощо.
 
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на те, що дана земельна ділянка перебуває у його правомірному користуванні і станом на час розгляду справи судами він виготовляє проект відведення земельної ділянки.
 
Відповідач ОСОБА_2 на підтвердження свого права на вказану земельну ділянку посилався на те, що спірна земельна ділянка належить йому на праві власності згідно із договором дарування земельної ділянки, укладеним з його бабою ОСОБА_3 , якій у свою чергу вказана земельна ділянка належала на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку.
 
Установивши, що згідно із даними погосподарських книг земельна ділянка площею 0,38 га  облікована за будинковолодінням по АДРЕСА_2 та перебувала у правомірному користуванні позивача ОСОБА_1 та не вилучалась з його користування у передбаченому законом порядку, суди попередніх інстанцій дійшли підставного висновку про необхідність захисту права позивача як землекористувача.
 
При вирішенні спору суди попередніх інстанцій надано належну правову оцінку доводам відповідача щодо розміру земельної ділянки, яка згідно із записами у погосподарських книгах перебувала у користуванні позивача, зазначивши, що за  ОСОБА_1 обліковано 1,17 га землі, до складу яких входить у тому числі земельна ділянка по АДРЕСА_1 площею 0,38 га.
 
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника із цими висновками судів.
 
Разом із тим, суд касаційної інстанції в силу вимог статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
З огляду на ці норми процесуального законодавства суд касаційної інстанції також позбавлений можливості переоцінювати й інші належні та допустимі докази перебування у користуванні позивача спірної земельної ділянки, зокрема вищенаведені довідки органу місцевого самоврядування, що не були спростовані відповідачами.
 
Оскільки питання про надання ОСОБА_3 земельної ділянки по АДРЕСА_1 сесією Саджавської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області не розглядалось і рішення з цього приводу не приймалось, Державний акт на право власності на земельну ділянку на підставі рішення органу місцевого самоврядування за № 15 від 26 січня                 2001 року уповноваженим органом  відповідачу ОСОБА_3 не видавався, а видавався іншій особі, суди обґрунтовано вважали, що вказаний правоустановчий документ слід визнати незаконним та скасувати.
 
Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).
 
Похідні вимоги щодо визнання недійсним договору дарування цієї ділянки ОСОБА_2 , зобов`язання привести земельну ділянку в попередній стан та стягнення моральної шкоди, заподіяної позивачу, підлягали до задоволення з метою повного захисту прав позивача.
 
Доводи заявника про втручання у його право на мирне володіння майном колегія суддів відхиляє з таких міркувань.
 
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
 
У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
 
Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (далі -ЄСПЛ) (рішення ЄСПЛ у справах «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Трегубенко проти України»                        від 02 листопада 2004 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
 
Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна.
 
Встановлення порушення статті 1 Першого протоколу, виправданість втручання у право власності та надання відповідної компенсації напряму корелюються із законністю набуття майна, поведінкою набувача під час його придбання та наявністю суспільного інтересу, з метою задоволення якого таке втручання здійснюється.
 
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15 травня 2018 року (провадження                                № 14-76цс18).
 
Колегія суддів врахувує виправданість втручання у право власності відповідача з огляду на обставини набуття спірного майна відповідачем ОСОБА_3 , її  поведінку під час набуття цього майна та наявність законних прав та інтересів позивача, з метою задоволення яких таке втручання здійснюється.
 
У справі, яка переглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, встановлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави у право власності                    ОСОБА_2 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.
Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.
 
Не ґрунтуються на вимогах закону також доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не задовольнив клопотання представника відповідача та не відклав призначений на 17 жовтня 2018 року розгляд справи.
 
Вирішуючи вказане клопотання, суд врахував причини неявки сторони відповідачів, які були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, у судове засідання 17 жовтня 2018 року, та оцінивши поважність цих причин з огляду на положення частини третьої статті 223 ЦПК України, розглянув справу за їх відсутності. При цьому законних підстав, передбачених частиною другою статті 223 ЦПК України, для відкладення розгляду справи суд не мав. Разом із тим, свої доводи і міркування                  ОСОБА_2 мав процесуальну можливість викласти в суді апеляційної інстанції, який надав їм належну правову оцінку.
 
Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
 
Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Ухвалою суду касаційної інстанції від 27 травня 2019 року зупинено виконання рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 17 жовтня 2018 року до закінчення касаційного провадження. Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування цього судового рішення, його виконання підлягає поновленню.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу   ОСОБА_2 залишити без задоволення, а  рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області                         від 17 жовтня 2018 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 04 лютого 2019 року - без змін.
 
Поновити виконання рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 17 жовтня 2018 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
                                                                                                           
О. М. Осіян 
                                                                                                        
Н. Ю. Сакара