КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

                                                           Апеляційне провадження № 22-ц/824/744/2021
                                                                                                                                                  Справа № 756/326/20
П О С Т А Н О В А

Іменем     України
 
27 січня 2021 року                                                                                    м. Київ
 
Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                 Кашперської Т.Ц., 
суддів                                      Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря               Богдан І.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва в складі судді Шевчука А.В., постановлену в м. Київ 05 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Бориспільської міської ради про визначення місця проживання дітей, стягнення аліментів на утримання дітей,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, - 
в с т а н о в и в :
        
У січні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом. 
Позов мотивовано тим, що 05 вересня 2008 року уклала шлюб із відповідачем, під час якого народжено трьох малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05 грудня 2019 року шлюб між сторонами розірвано в зв`язку із насильством зі сторони чоловіка, і починаючи з 03 вересня 2019 року вона разом з дітьми проживає окремо від ОСОБА_3 
ІНФОРМАЦІЯ_4 , коли вона відвозила старшого сина ОСОБА_4 до батька, відповідач розпочав сварку, дитина перелякалася та, відчуваючи страх перед батьком, відмовилася сідати до неї в автомобіль, наразі ОСОБА_4 знаходиться з відповідачем ОСОБА_3 та його батьками, відповідач маніпулює сином, налаштовуючи його проти матері та пригнічуючи його емоційний стан. 
Вважала, що визначення місця проживання дітей разом з матір?ю у даний час необхідно задля унеможливлення в майбутньому маніпулювати місцем проживання дітей, виходячи з прив`язаності до одного з батьків, враховуючи їх вік та потреби у повсякденному житті. Зокрема, всі діти постійно проживали разом з нею до 16 грудня 2019 року, коли старший малолітній син залишився в домі батьків її колишнього чоловіка, який проживає разом з ними у м. Бориспіль. 
Крім того, вважала, що є всі законні підстави щодо стягнення з відповідача на її користь аліментів в твердій грошовій сумі на утримання дітей в сумі 10000 грн. 
На підставі вищевикладеного просила визначити місце проживання трьох малолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з матір`ю ОСОБА_1 за місцем проживання матері; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей у розмірі 10000 грн. щомісячно, починаючи з січня 2020 року до повноліття дітей.
 
Також в листопаді 2020 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила забезпечити позов шляхом встановлення її зустрічей зі своїм сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожної суботи місяця з 12:00 год. до 19:00 год. за місцем проживання матері з можливістю відвідувати, за бажанням дитини, будь-які дитячі культурно-розважальні комплекси, а також місця масового відпочинку: парки, сквери, пляжі, спортивно-ігрові майданчики, місця громадського харчування: їдальні, кафе, ресторани, що знаходяться на території м. Києва, з обов`язковим проведенням кожної другої та четвертої суботи місяця після 12:00 год. протягом однієї години зустрічей матері ОСОБА_1 зі своїм сином ОСОБА_4 в присутності і в кабінеті практикуючого психолога Ткаченко А.В. за адресою м. Київ вул. Костьольна 10 без присутності будь-яких інших осіб та з можливістю психологічного консультування; зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди зустрічам ОСОБА_1 з їх сином ОСОБА_4 та забезпечити явку малолітнього ОСОБА_4 першої та третьої суботи кожного місяця о 12:00 год. за адресою місця проживання матері: АДРЕСА_1 , кожної другої та четвертої суботи, після 12:00 год. в заздалегідь обумовлений час до кабінету практикуючого психолога Ткаченко А.В. за адресою: м. Київ, вул. Костьольна, 10 , для зустрічей з матір`ю дитини - ОСОБА_1 .
Заяву позивач обґрунтовувала тим, що до подій 16 грудня 2019 року ОСОБА_4 постійно проживав з нею та вона не мала жодних конфліктів з сином, однак наразі він перебуває під психологічним впливом її колишнього чоловіка та його родичів, що можна вважати психологічним насильством. Її колишній чоловік та його родичі чинять їй перешкоди у спілкуванні з дитиною, у зв`язку з чим між нею і дитиною втрачаються безпосередні емоційні контакти, що може унеможливити або значно утруднити виконання рішення суду у разі задоволення позову. У разі позитивного вирішення її позовних вимог виконання рішення може стати неможливим через небажання дитини проживати разом з матір`ю, а такі дії є досить ймовірними, оскільки відповідач вказує дитині на те, що біологічна матір дитини є «поганою» і хоче вкрасти у них дитину, навіюючи при цьому дитині неіснуючі обставини поганого ставлення матері до сина. Таким чином, їй необхідно налагодити емоційний контакт з дитиною, єдиним способом якого є проведення зустрічей з дитиною в присутності кваліфікованого психолога, що може усунути загрозу невиконання чи утруднення виконання рішення суду про визначення місця проживання дітей.
 
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 05 листопада 2020 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.
 
Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, вважаючи її незаконною та необґрунтованою, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила скасувати ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 05 листопада 2020 року та постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву про забезпечення позову в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказувала, що судом першої інстанції не було взято до уваги аргументи та докази, додані на підтвердження необхідності застосування саме вказаного у клопотанні виду забезпечення позову, та повторно викладала ці аргументи.
Зазначала, що відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову про визначення місця проживання дітей, суд першої інстанції висловив критичну оцінку допустимості, ефективності запропонованого позивачем заходу забезпечення позову з огляду на сумнівність його виконання. Разом із тим, запропоновані заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позовними вимогами та повністю їм відповідають, дозволять позивачу налагодити психологічний контакт з дитиною, надасть можливість поспілкуватися між собою, що безумовно відповідає інтересам дитини, оскільки без нього буде дуже важко виконати можливе позитивне рішення суду та повернути дитину на проживання з матір`ю. Крім того, факт наявності перешкод та налаштування дитини проти матері як відповідачем, так і його родичами підтверджується поясненнями ОСОБА_3 та його матері ОСОБА_9 , наданими до Бориспільського ВП ГУ НП України.
Посилалася на правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 04 квітня 2018 року, згідно яких відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її матір`ю не повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей з матір`ю.
Вказувала, що при вирішенні клопотання ОСОБА_1 судом першої інстанції не враховано вимоги п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ст. 150, 155 СК України.
З аналізу зазначених норм та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини випливає, що в рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення, при цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків. Відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей з матір`ю. 
 
Від відповідача ОСОБА_3 в електронному вигляді надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що ухвала є законною і обґрунтованою, при розгляді заяви судом першої інстанції правильно встановлено обставини у справі, судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість судового рішення.
Повідомляв, що дійсно їх старша дитина ОСОБА_4 проживає разом з ним в м. Бориспіль, ходить до школи та вільно відвідує дитячі гуртки. ОСОБА_1 має постійну можливість для спілкування та побачення з сином, однак кожного разу за весь час проживання дитини з ОСОБА_3 не відвідала його, хоча щотижня приїжджає у м. Бориспіль.
Зазначав, що постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 лютого 2020 року в справі № 359/287/20 суд дійшов до висновку, що ОСОБА_1 своїми діями скоїла адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, вчинивши домашнє насильство по відношенню до ОСОБА_4 , але суд обмежився усним зауваженням. Таким чином, позивач, зловживаючи своїми процесуальними правами, намагається через заяву про забезпечення позову вирішити питання, які можуть розглядатися судом лише в порядку загального позовного провадження, з дослідженням доказів, проведенням експертизи, висновком відповідних органів виконавчої влади тощо.
Вказував, що спір ініційовано матір`ю дітей з вимогами до батька щодо місця їх проживання та стягнення аліментів на утримання. При цьому забезпечення позову стосується вирішення питання участі у спілкуванні та вихованні дитини і покладення на одного з батьків обов`язків щодо забезпечення умов для такого спілкування, які не є предметом вимог та розгляду позовної заяви, яка розглядається судом. Ініційований представником позивача вид забезпечення позову є наміром вирішення іншого можливого спору щодо участі батьків у спілкуванні і вихованні дитини без встановлення реальних обставин та з`ясування підстав таких вимог, відповідних висновків компетентного органу у справах дітей та сім`ї, без фактичного звернення із такими вимогами до суду з позовом, що суперечить змісту заходів забезпечення та меті їх застосування, яка полягає в захисті інтересів учасників даного процесу, а не в позбавленні (порушенні) прав інших осіб. 
Посилався на аналогічну правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року справа № 466/3327/15-ц.
 
До відзиву на апеляційну скаргу відповідачем додано копію матеріалів справи про адміністративне правопорушення № 359/287/20, в тому числі копію роздрукованої з Єдиного державного реєстру судових рішень постанови Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 лютого 2020 року, якою ОСОБА_1 визнана винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КпАП України, та провадження в справі щодо неї на підставі ч. 2 ст. 284 КпАП України закрите у зв`язку з малозначністю, суд обмежився усним зауваженням.
 
Вказані докази вважаються новими, однак з урахуванням вимог ч. 3 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд приймає їх, оскільки заява про забезпечення позову відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України розглянута без виклику сторін в судове засідання і відповідач не мав можливості подати їх до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Звертаючись до суду із даною заявою про забезпечення позову у справі про визначення місця проживання дітей разом з матір`ю та стягнення аліментів, позивач ОСОБА_1 посилалася на те, що її колишній чоловік та його родичі чинять їй перешкоди у спілкуванні з дитиною, з якими вона наразі проживає, у зв`язку з чим між нею і дитиною втрачаються безпосередні емоційні контакти, що може унеможливити або значно утруднити виконання рішення суду у разі задоволення позову. У разі позитивного вирішення її позовних вимог виконання рішення може стати неможливим через небажання дитини проживати разом з матір`ю, а такі дії є досить ймовірними, оскільки відповідач вказує дитині на те, що біологічна матір дитини є «поганою» і хоче вкрасти у них дитину, навіюючи при цьому дитині неіснуючі обставини поганого ставлення матері до сина. Таким чином, їй необхідно налагодити емоційний контакт з дитиною, єдиним способом якого є проведення зустрічей з дитиною в присутності кваліфікованого психолога, що може усунути загрозу невиконання чи утруднення виконання рішення суду про визначення місця проживання дітей.
 
В матеріалах справи наявні наступні докази, якими позивач доводить існування підстав для забезпечення позову: копія інформаційної довідки психолога Лясковської І.Л. про психологічно-діагностичні консультації з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , якою рекомендовано: ОСОБА_13 пройти курс психологічної реабілітації тривалістю 1 рік з частотою 1 раз на тиждень для усунення наслідків дистресу, вчиненого сімейною ситуацією; рекомендовано ОСОБА_13 проживати постійно з мамою; особливе ставлення до емоційних потреб ОСОБА_14 ; батькам дитини пройти курс батьківського психологічного консультування з метою підвищення батьківської компетенції у вирішенні проблем сина (а. с. 56 - 59), копія листа міського центру дитини Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 14 липня 2020 року, згідно якого ОСОБА_3 запропоновано звернутися до Центру з метою проведення консультацій, однак він відмовився та пояснив, що будь-якої потреби у проведенні консультації з дитиною немає, дитина почуває себе в комфортних умовах та не потребує допомоги психолога (а. с. 60 - 61), копії висновків оцінки потреб сім`ї, складених центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді в грудні 2019 року, згідно яких базові інтереси дітей задоволені; існують складні життєві обставини, основними чинниками, які їх спричиняють, є перебування батьків в процесі розлучення, чоловік неодноразово бив матір дітей, забрав старшого сина до себе; емоційний стан матері стривожений, батьківський потенціал на низькому рівні; існує конфліктна ситуація між батьками дітей (а. с. 62 - 76); копія пояснення ОСОБА_3 , відібраного 19 грудня 2019 року Бориспільським ВП ГУ НП в Київській області, згідно якого під час розмови з сином ОСОБА_4 йому стало відомо про випадки систематичного знущання над дітьми і побої (а. с. 78 - 79).
 
Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що забезпечення позову стосується вирішення питання участі у спілкуванні та вихованні дитини і покладення на одного з батьків обов`язків щодо забезпечення умов для такого спілкування, які не є предметом вимог та розгляду позовної заяви, яка розглядається судом; ініційований представником позивача вид забезпечення позову є наміром вирішення іншого можливого спору щодо участі батьків у спілкуванні і вихованні дитини без встановлення реальних обставин та з`ясування підстав таких вимог, відповідних висновків компетентного органу у справах дітей та сім`ї, без фактичного звернення із такими вимогами до суду з позовом, що суперечить змісту заходів забезпечення та меті їх застосування, яка полягає в захисті інтересів учасників даного процесу, а не в позбавленні (порушенні) прав інших осіб.
 
Разом із тим, дані висновки суду першої інстанції є помилковими та не узгоджуються із предметом позову і доказами, наявними в матеріалах справи. 
 
Так, із наданих заявником доказів вбачається, що ОСОБА_1 звернулася із позовом до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дітей з матір`ю; один із малолітніх дітей ОСОБА_4 наразі проживає з батьком, встановлені обставини вказують на наявність немайнового спору між сторонами, що виник із сімейних правовідносин, і у разі задоволення позову місце проживання в тому числі малолітнього ОСОБА_4 буде визначене разом із матір`ю - позивачем ОСОБА_1 .
 
Частинами першою, другою статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
 
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
 
Перелік видів забезпечення позову передбачений статтею 150 ЦПК України, у якій, зокрема, визначено, що позов забезпечується забороною вчиняти певні дії (пункт 2 частини першої статті 150 ЦПК України); а також встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин (пункт 3 частини першої статті 150 ЦПК України).
 
Частиною десятою статті 150 ЦПК України встановлена заборона вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
 
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
 
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
 
Таким чином, забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
 
При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі
№ 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
 
Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
 
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову,  ОСОБА_1  просила суд  забезпечити позов шляхом:
- встановлення зустрічей ОСОБА_1 зі своїм сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожної суботи місяця з 12:00 год. до 19:00 год. за місцем проживання матері з можливістю відвідувати, за бажанням дитини, будь-які дитячі культурно-розважальні комплекси, а також місця масового відпочинку: парки, сквери, пляжі, спортивно-ігрові майданчики, місця громадського харчування: їдальні, кафе, ресторани, що знаходяться на території м. Києва, з обов`язковим проведенням кожної другої та четвертої суботи місяця після 12:00 год. протягом однієї години зустрічей матері ОСОБА_1 зі своїм сином ОСОБА_4 в присутності і в кабінеті практикуючого психолога Ткаченко А.В. за адресою м. Київ вул. Костьольна 10 без присутності будь-яких інших осіб та з можливістю психологічного консультування.
- зобов`язання ОСОБА_3 не чинити перешкоди зустрічам ОСОБА_1 з сином ОСОБА_4 та забезпечити явку малолітнього ОСОБА_4 першої та третьої суботи кожного місяця о 12:00 год. за адресою місця проживання матері: АДРЕСА_1 , кожної другої та четвертої суботи, після 12:00 год. в заздалегідь обумовлений час до кабінету практикуючого психолога Ткаченко А.В. за адресою: м. Київ, вул. Костьольна, 10 , для зустрічей з матір`ю дитини - ОСОБА_1 .
В обґрунтування обраного виду забезпечення позову ОСОБА_1 посилалася на необхідність забезпечення емоційного контакту матері з малолітнім сином на час розгляду справи.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.
У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
 
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HANT v. UKRAINЕ, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).
 
У справі, що переглядається, вирішуючи питання про необхідність застосування забезпечення позову, судом першої інстанції залишено поза увагою, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 склалися стосунки, які позбавляють можливості позивача регулярно спілкуватися з дитиною.
 
Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
 
Вказана норма кореспондується із положеннями частини третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», в якій вказано, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
 
Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
 
Відповідно до частин першої і другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.
 
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
 
Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.
 
Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що мати, яка проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.
 
Про необхідність та важливість контакту дитини з кожним із батьків під час тривання судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дітей неодноразово наголошував у своїх рішеннях ЄСПЛ.
 
Так, у рішенні від 04 вересня 2018 року «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» (заява № 6221/14) ЄСПЛ вважав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі, зі встановленням графіку відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, а тому допустимим є встановлення такого графіку до закінчення розгляду справи по суті, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до його приватного i сімейного життя.
 
За таких обставин не можна вважати, що судом першої інстанції в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду про неспівмірність заходів забезпечення позову позовним вимогам не ґрунтуються на оцінці доказів, наявних в матеріалах справи.
 
Аналогічні правові висновки наведені в постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року в справі № 760/15413/19 (провадження № 61-9164св20), від 18 листопада 2020 року в справі № 127/31828/19 (провадження № 61-10859св20), від 25 серпня 2020 року в справі № 466/2317/20 (провадження № 61-11539ск20).
 
Доводи відзиву відповідача ОСОБА_3 на апеляційну скаргу зводяться до підтримки висновків суду першої інстанції і відхиляються апеляційним судом.
 
Оцінюючи надану ОСОБА_3 роздруковану з Єдиного державного реєстру судових рішень копію постанови Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 лютого 2020 року в справі № 359/287/20, якою ОСОБА_1 визнано винною в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (насильство в сім`ї) по відношенню до неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , апеляційний суд враховує, що копія постанови не містить відміток про набрання нею законної сили.
 
Крім того, із відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що постанова Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 лютого 2020 року в справі № 359/287/20 була скасована постановою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2020 року і провадження в справі закрите за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КпАП України.
 
Таким чином, апеляційним судом не встановлено жодних обставин або належних чи допустимих доказів, які б унеможливлювали право матері на спілкування із малолітнім сином, чи обставин, які б свідчили про спілкування матері з дитиною, яке перешкоджало б нормальному розвитку дитини, або обумовлювало її побачення з дитиною у присутності інших осіб.
 
Не можна погодитися із посиланнями відповідача у відзиві на апеляційну скаргу на правову позицію Верховного Суду в постанові від 18 квітня 2018 року, справа № 466/3327/15-ц, про те, що ухвалою про забезпечення позову суд не може вирішувати спір по суті, оскільки забезпечення позову у вигляді тимчасового (до набрання рішенням суду законної сили і протягом дев`яноста днів з цього дня, якщо заходи забезпечення позову не скасовуються судом раніше) встановлення графіку побачень позивача із дитиною та заборони відповідачу вчиняти перешкоди у спілкуванні матері і дитини не вирішує спору щодо визначення місця проживання малолітніх дітей.
 
Помилковими є доводи відзиву на апеляційну скаргу про необхідність отримання висновків компетентного органу у справах дітей та сім`ї для встановлення графіку побачень матері з дитиною, зважаючи на тимчасовість такого заходу.
 
Будь-яких порушень прав одного з батьків або обставин, які негативно впливатимуть на дитину внаслідок встановлення запропонованого позивачем графіку побачень відповідач у відзиві на апеляційну скаргу не навів і власного графіку не запропонував.
 
Таким чином, ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 05 листопада 2020 року не можна вважати законною та обґрунтованою, вона не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.
 
Вирішуючи по суті заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, апеляційний суд враховує, що предметом позову по даній справі є визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, і у разі задоволення позову відсутність емоційного контакту малолітньої дитини з її матір`ю, який може бути втрачений в результаті відсутності їх зустрічей, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
 
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що невжиття заходів забезпечення позову, призначення яких полягає у встановленні годин побачень позивача і її малолітньої дитини, а також покладення на відповідача обов`язку не чинити перешкод зустрічам матері і дитини, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
 
Апеляційний суд враховує, що у таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітніх дітей, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю. А тому з метою запобігання втрати емоційного контакту матері з малолітньою дитиною, погіршення між ними психоемоційного характеру відносин на період розгляду справи у суді, який може бути тривалим, та остаточного вирішення питання про визначення місця проживання малолітніх дітей, апеляційний суд вважає за необхідне застосування заходу забезпечення позову у спірних правовідносинах із дотриманням вимог законодавства, яким врегульовано правовий механізм забезпечення позову.
 
З огляду на вищенаведене захід забезпечення позову, запропонований позивачем, у вигляді встановлення графіку зустрічей матері та дитини і зобовязання відповідача не чинити перешкоди таким зустрічам відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій. Будь-які права інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу.
 
Разом із тим, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення вимог про забезпечення позову у вигляді залучення до зустрічей матері та дитини участі практикуючого психолога як необґрунтованих і надмірних та у вигляді зобов`язання ОСОБА_3 забезпечувати явку дитини за місцем проживання матері, оскільки вона не позбавлена можливості забирати дитину за місцем проживання батька самостійно і є особою, заінтересованою у цих зустрічах.
 
За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України - скасуванню, оскільки викладені у ній висновки не відповідають обставинам справи, та оскільки вона постановлена із порушенням норм процесуального права, із прийняттям нової постанови про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -
 
 п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 05 листопада 2020 року скасувати та прийняти нову постанову.
Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.
Встановити зустрічі ОСОБА_1 зі своїм сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожної суботи місяця з 12:00 год. до 19:00 год. за місцем проживання матері з можливістю відвідувати, за бажанням дитини, будь-які дитячі культурно-розважальні комплекси, а також місця масового відпочинку: парки, сквери, пляжі, спортивно-ігрові майданчики, місця громадського харчування: їдальні, кафе, ресторани, що знаходяться на території м. Києва.
Зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди зустрічам ОСОБА_1 з сином ОСОБА_4 .
В іншій частині заяву про забезпечення позову залишити без задоволення.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 28 січня 2021 року.

Головуючий:                                                                     Кашперська Т.Ц.
            
Судді:                                                                                 Фінагеєв В.О.   
 
                                                                                            Яворський М.А.