ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3262/21 Справа № 422/4037/12 	  	Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Доповідач - Макаров М. О.	

Категорія 5 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Друга дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання свідоцтва про право на спадкування частково недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання свідоцтва про право на спадкування частково недійсним та зобов`язання вчинити певні дії. 
Позов мотивований тим, що 03 квітня 1996 року державним нотаріусом ДДДНК Грищенко В.І. було видано на його ім`я свідоцтво про право на спадщину за законом, яке зареєстровано в реєстрі за № 4-1393, відповідно до якого, спадковим майном є 34/100 частини домоволодіння з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, розміщених на земельній ділянці площею 846 кв. м. у АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Ленінським РКГ м. Дніпропетровська від 7 травня 1992 року № 102/9. Однак при складанні вказаного свідоцтва, нотаріусом було помилково внесено до свідоцтва неправильні відомості щодо визначення частини спадкового майна. Оскільки, відповідно до договору купівлі-продажу від 13 жовтня 1935 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , яка є рідною бабою позивача, відповідно до якого ОСОБА_4 належало право власності на 1/2 частину домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (на цей час адресу змінено: АДРЕСА_3 ). Домоволодіння належало ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на праві сумісної власності. 1/2 частина домоволодіння, яка належала ОСОБА_6 , перейшла у власність ОСОБА_7 , а потім ОСОБА_3 , інша 1/2 частина домоволодіння, що належала ОСОБА_4 , була успадкована ОСОБА_8 , а потім вже ОСОБА_2 . Виходячи з цього, позивач зазначав, що нотаріус ДДДНК Грищенко В.І. під час видачі свідоцтва про спадщину за законом від 3 квітня 1996 року, зареєстрованого в реєстрі № 4-1393, не маючи жодних правових підстав, невірно зазначив частки спадкового майна, зазначивши замість спадкування 1/2 частини домоволодіння 37/100 частин, що стало порушенням прав та законних інтересів позивача. 
Позивач у своєму позові просив суд визнати свідоцтво про право на спадкування за законом, видане державним нотаріусом ДДДНК Грищенко В.І. на ім`я ОСОБА_2 та зареєстроване в реєстрі № 4-1393, частково недійсним, у частині визначення часток спадкування спадкового майна та номеру домоволодіння, у зв`язку з чим внести зміни до свідоцтва, змінивши цифри та слово «34/100 частин» на цифри та слово «1/2 частин», а також змінити номер будинку з «37» на номер «35/37».
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2013 року позов задоволено та ухвалено визнати свідоцтво про право на спадщину за законом від 03 квітня 1996 року, видане держаним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Грищенко В.І. та зареєстроване в реєстрі за № 4-1393 на ім`я ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_9 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , частково недійсним; внесено зміни до свідоцтва про право на спадщину за законом від 3 квітня 1996 року, видане держаним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Грищенко В.І. та зареєстроване в реєстрі за № 4-1393, на ім`я ОСОБА_2 , після смерті ОСОБА_9 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , стосовно розміру частки успадкованого домоволодіння замість «… 34/100 частин …» зазначити «… 1/2 частини …» та у номері успадкованого домоволодіння замість «… буд. 37 …» зазначити «… буд. 35/37 …». 
Рішення суду мотивовано тим, що відповідач, якому належить на праві власності друга частина домоволодіння по АДРЕСА_3 , не заперечував проти позову та позовні вимоги просив задовольнити, суд вважає за необхідне визнати свідоцтво про право на спадкування за законом, видане державним нотаріусом ДДДНК Грищенко В.І. на ім`я ОСОБА_2 за № 4-1393 3 квітня 1996 року, частково недійсним та внести до нього зміни, а саме: «… 34/100 частин …» замінити на «… 1/2 частину …», «… буд. 37 …» замінити на «… буд. 35/37…». 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що  суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 є сином ОСОБА_10 , яка на підставі свідоцтва про одруження (а.с. 30), змінила своє прізвище з ОСОБА_11 на ОСОБА_12 . На підставі свідоцтва про народження, ОСОБА_12 ( ОСОБА_13 ) є донькою ОСОБА_4 (а.с. 31).
30 жовтня 1935 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу половини домоволодіння, яке знаходилось за адресою: АДРЕСА_4 . (а.с. 7).
Друга частина вищезазначеного домоволодіння належала ОСОБА_14 , яка після спадкування ОСОБА_15 , на підставі свідоцтва про право на спадщину (а.с. 11), була продана ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу від 11 травня 1988 року (а.с. 9-10).
На підставі свідоцтва про право на спадщину від 03 квітня 1996 року, ОСОБА_2 було успадковано, після смерті його матері ОСОБА_16 , 34/100 частин домоволодіння з відповідною частиною господарчих та побутових будівель, розташованого на земельній ділянці площею 846 кв. м. в АДРЕСА_1 , та яке належало ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Ленінським РКГ 7 травня 1992 року № 102/9 та зареєстрованого в БТІ м. Дніпропетровська за № 99-109, після смерті якої спадщину прийняла, але не оформила свої спадкові права її дочка ОСОБА_16 (а.с. 8).
Відповідно до генеральних планів (схем), встановлено, що назву вулиці в м. Дніпропетровську з 4-я ОСОБА_17 було змінено на ОСОБА_18 (а.с. 26-28).
На підставі відповіді КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради № 15088 від 21 грудня 2009 року та доданих до неї документів (а.с. 14-22), встановлено, що домоволодіння, яке було успадковано ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
Задовольняючи позовні вимоги, районний суд виходив з того, що відповідач, якому належить на праві власності друга частина домоволодіння по АДРЕСА_3 , не заперечував проти позову та позовні вимоги просив задовольнити, суд вважає за необхідне визнати свідоцтво про право на спадкування за законом, видане державним нотаріусом ДДДНК Грищенко В.І. на ім`я ОСОБА_2 за № 4-1393 3 квітня 1996 року, частково недійсним та внести до нього зміни, а саме: «… 34/100 частин …» замінити на «… 1/2 частину …», «… буд. 37 …» замінити на «… буд. 35/37…». 
Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.
Ст. 1301 ЦК України встановлено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках встановлених законом.
Згідно з ч. 2 ст. 1300 ЦК України на вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину.
На підставі ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні.
Так, колегія суддів встановила та це підтверджується матеріалами справи, що рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 102/9 від 13 березня 1992 року «Про узаконення житлової прибудови, сараїв, гаражу і літньої кухні по АДРЕСА_3 » затверджено акт ідеальних часток, який виданий міжміським бюро технічної інвентаризації 15 листопада 1991 року по зазначеному домоволодінню, за яким за ДУ-25 затверджено 29/100 частин домоволодіння (а.с. 79).
Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради № 122 від 25 лютого 2009 року змінено умови договору найму житлового приміщення, що складається з двох кімнат. житловою площею 20,76 кв.м., яке розташовано за адресою: АДРЕСА_5 , з ОСОБА_1 на ОСОБА_1 (а.с. 80).
Рішенням виконавчого комітету Новокодацької районної у м. Дніпрі ради № 378 від 29 серпня 2017 року виправлено описку у рішенні виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради № 122 від 25 лютого 2009 року, та змінено написання адреси: з « АДРЕСА_6 », та житлової площі «з 20,76 кв.м.» на «21.4 кв.м.» (а.с. 81).
ОСОБА_1 зареєстрована у кв. АДРЕСА_7 з 14 листопада 2005 року (а.с. 90).
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2013 року визнано свідоцтво про право на спадщину за законом від 3 квітня 1996 року, видане держаним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Грищенко В.І. та зареєстроване в реєстрі за № 4-1393 на ім`я ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_9 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , частково недійсним; внесено зміни до свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 квітня 1996 року, видане держаним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Грищенко В.І. та зареєстроване в реєстрі за № 4-1393, на ім`я ОСОБА_2 , після смерті ОСОБА_9 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , стосовно розміру частки успадкованого домоволодіння замість «… 34/100 частин …» зазначено «… 1/2 частини …» та у номері успадкованого домоволодіння замість «… буд. 37 …» зазначено «… буд. 35/37 …». Рішення набрало законної сили 29 січня 2013 року.
Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Частиною 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
На вказані вимоги закону та обставини справи, районний суд уваги не звернув, у зв`язку з чим прийшов помилкового висновку про адоволення позовних вимог.
Оскільки матеріалами справи встановлено, що право власності на 29/100 частин домоволодіння АДРЕСА_3 визначено за ДУ-25 та виділено у користування ОСОБА_1 за договором найму житлового приміщення, відповідно до рішення виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради № 122 від 25 лютого 2009 року. Заявник зареєстрована за вказаною адресою та проживає у спірному житловому приміщенні, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги.
З урахуванням встановлених у справі обставин, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.
В зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у сумі 1362 грн..

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — задовольнити.
Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2013 року — скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Друга дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання свідоцтва про право на спадкування частково недійсним — відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1362 грн..
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко