Номер провадження: 22-ц/813/5110/21 
Номер справи місцевого суду: 521/13503/17
Головуючий у першій інстанції Лічман Л.Г.
Доповідач Ващенко  Л. Г.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2021 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого - судді Ващенко Л.Г.
суддів - Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я., 
за участі секретаря - Чепрас А.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та як представник ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 червня 2018 року (одноособово суддя Лічман Л.Г.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Одеської міської ради, ОСОБА_4 , треті особи: державний нотаріус п`ятої Одеської державної нотаріальної контори Ковальова Ольга Іванівна, Служба у справах дітей Одеської міської ради, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА
(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції) 
23.08.2017 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулись із позовом до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради (далі-Малиновська РА, ОМР), ОСОБА_4 , третя особа: державний нотаріус п`ятої Одеської державної нотаріальної контори Ковальова О.І. (далі-державний нотаріус), та, уточнивши позов, просили: визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 30.10.2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3-1119 і посвідченого державним нотаріусом щодо ОСОБА_4 , за якою визнано право власності на нежитлове приміщення загальною площею 30,5 м2, що є складовою частиною квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_7 та ОСОБА_2 право власності на нежитлове приміщення загальною площею 30,5 м2, яке є складовою частиною квартири АДРЕСА_1 .
Позов обґрунтовано наступним.
Позивачі постійно мешкали у квартирі АДРЕСА_2 загальною площею 30,5 м2, що підтверджується довідкою форми Ф-1, виданою дільницею № 5 КП ЖСК «Хмельницький». У спірне приміщення позивачка вселилася з дозволу житлово-комунальних органів, де працювала двірником з 2001 року. На момент вселення у квартиру № 34 , квартира знята з балансу житлового фонду та не була придатна для проживання. Позивачами, для поліпшення житлових умов за власні кошти, із залученням спеціалістів та дотриманням будівельних норм і правил, збудовано нову квартиру. Після відмови щодо введення в експлуатацію спірної квартири, позивачам роз`яснено право звернутися до суду з відповідними вимогами.
Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10.11.2008 року позов ОСОБА_1 про визнання права власності задоволено. Ухвалою суду першої інстанції від 29.09.2010 року, заочне рішення скасовано. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18.10.2010 року позов ОСОБА_1 до ОМР про визнання права власності на спірне приміщення залишено без розгляду.
Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27.11.2006 року право власності на спірне приміщення визнано за ОСОБА_8 , з включенням його до складу квартири АДРЕСА_1 , а 18.04.2007 року за ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , здійснено реєстрацію права власності на нежитлове приміщення будинку АДРЕСА_1 . 
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 15.01.2008 року, заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду у загальному порядку. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18.11.2008 року позовна заява ОСОБА_8 до Малиновської РА залишена без розгляду.
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 21.03.2013 року, залишеним без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.03.2014 року, визнано протиправним рішення про реєстрацію права власності від 18.04.2007 року та дії КП «ОМБТІ та РОН» щодо проведення реєстрації права власності на спірне нежитлове приміщення на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27.11.2006 року.
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.10.2007 року, спадкоємцем майна ОСОБА_8 , яке складається з квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 13,9 м2, житловою площею 9,9 м2, є його дружина ОСОБА_4 .
Крім того, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.10.2007 року, спадкоємцем майна ОСОБА_8 , яке складається з нежитлового приміщення, площею 30,5 м2 у будинку АДРЕСА_1 є його дружина ОСОБА_4 , у свідоцтві про право на спадщину за законом вказано, що зазначене нежитлове приміщення належало спадкодавцю на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27.11.2006 року. 
Посилаючись на те, що постановою Окружного адміністративного суду від 21.03.2013 року, яке залишено без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.03.2014 року, визнано протиправним рішення щодо реєстрації права власності на спірне нежитлове приміщення за ОСОБА_8 , позивачі просили про задоволення позову.
Позивачка ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах і представляє інтереси ОСОБА_2 , а також її представник у судовому засіданні в суді першої інстанції 25.06.2018 року позов підтримали.        Відповідачка ОСОБА_4 і її представник просили у позові відмовити. Треті особи не приймали участі у судовому засіданні.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25.06.2018 року у задоволенні позову відмовлено.
(короткий зміст вимог апеляційної скарги)
ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 , не погодились із рішенням суду від 25.06.2018 року, в особі ОСОБА_1 подана апеляційна скарга, в якій ставиться питання про скасування рішення суду, постановлення нового рішення про задоволення позову із посиланням на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)        
Апеляційна скарга зазначає наступне.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що видачею державним нотаріусом ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину на нежитлове приміщення, яке є складовою квартири АДРЕСА_1 , не порушені суб`єктивні права ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які є неналежними позивачами в частині позовних вимог.
Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого   цивільного права у разі його порушення невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним цивільного законодавства, а відповідно до приписів ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
В ході розгляду справи у суді першої інстанції учасники справи, а саме, відповідач 1 - ОМР і третя особа - Служба у справах дітей ОМР, позовні вимоги визнали у повному обсязі, що, відповідно до ч. 4 ст.206 ЦПК України, є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд такої ухвали про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову не постановив, тому не було правових підстав для відмови у позові.
Визнаючи позов представник третьої особи Служби у справах дітей ОМР зазначив, що видача свідоцтва про право на спадщину на ім`я ОСОБА_4 порушує право неповнолітнього  ОСОБА_3  на проживання, а в майбутньому може порушити його право власності на підставі спадкування або договору відчуження майна.
Крім того, в ході розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що у приміщенні зареєстрований неповнолітній ОСОБА_3 батьками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_11 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 довідкою № 547 від 03.08.2014 р. 
З копії квитанцій за комунальні послуги рік виправлений та від 05.01.2016 р., від 05.06.2013 р., від 06.02.2015 р., від 05.03.2015 р., 02.2015 р. на квартиру 34 , останні видано ОСОБА_1 .
Договір від 03.09.2007 р. про надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій від 04.09.2007 р. укладено між ОСОБА_1 та КП «ЖКС Хмельницький» щодо квартири АДРЕСА_2 , площею 37,6 м2.
З цього можна зробити висновок, що право позивачів на проживання у спірному приміщенні порушено, а також в майбутньому порушено право малолітнього ОСОБА_3  отримати вказане приміщення у спадок. Судом зроблено хибний висновок, що позивачі не є належними позивачами. Діючий ЦПК України не передбачає підстав для відмови у позові, закритті провадження у  справі, залишення позову без розгляду на тих підставах, що позов подано неналежним позивачем.
Суд при винесенні рішення не врахував, що ОСОБА_4 набула право власності без належних правових підстав. Судом першої інстанції не взято до уваги, що в інтересах ОСОБА_8 діяв громадянин ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який визнаний недієздатним на підставі рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 19.05.2006 р. та над яким встановлена опіка, що підтверджується рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 09.10.2006 р., вказані докази досліджувались під час розгляду справи. Крім того, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_8 помер.
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.10.2007 року, спадкоємцем майна ОСОБА_8 є дружина ОСОБА_15 , яке складається з нежитлового приміщення, площею 30,5 м2 у будинку АДРЕСА_1 , що належало спадкодавцю на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27.11.2006 року. Ухвалою суду від 15.01.2008 року рішення суду від 27.11.2006 року скасовано, справа призначена до розгляду в загальному порядку, а ухвалою суду від 18.11.2008 року позовна ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про визнання права власності залишена без розгляду. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 21.03.2013 року, залишеним без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.03.2014 року, визнані протиправними рішення про реєстрацію права власності від 18.04.2007 року та дії КП «ОМБТІ та РОН» щодо реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_8 , на підставі рішення суду від 27.11.2006 року.
В ході розгляду справи на запитання адвоката Шовкопляс Ю.В. представник ОСОБА_16 не змогла відповісти на яких правових підставах відповідач ОСОБА_17 отримала свідоцтво про на спадщину і це свідчить, що ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право на спадщину без належних правових підстав.
Позивачі реконструювали приміщення, колишню квартиру АДРЕСА_2 у житлову квартиру, що підтверджується висновками експерта ОСОБА_18 , ремонт робила ОСОБА_1 , тобто це приміщення є новоствореним майном. Вказаний доказ судом досліджувався, але цей доказ суд до уваги не взяв, чому його відхилив, в рішенні не зазначив. Вказане підтверджується окремою ухвалою суду першої інстанції від 25.06.2018 р. про усунення недоліків, яка надіслана Одеському міському голові.
(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)
У поясненнях на скаргу третя особа ОСОБА_6 зазначає: 
Як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову, вважає рішення суду від 25.06.2018 року, таким, що винесене з дотриманням норм процесуального права та вимог діючого законодавства.
Твердження позивачки стосовно належного їй права власності на житлове приміщення, яке є складовою частиною квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 30,5 м2 є абсолютно необґрунтованим.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Докази, що зазначене нежитлове приміщення (підсобне приміщення) було реконструйовано ОСОБА_1 в житлову квартиру, в установленому законом порядку, на підставі дозвільних документів (декларації про початок виконання будівельних робіт, декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності) та прийнято в експлуатацію компетентним органом, як житлове приміщення або докази про наявність рішення суду, яке набрало законної сили, в матеріалах справи відсутні.
Згідно з ч.1 ст. 376 ЦК України, самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступає умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 здійснили самочинне будівництво спірного нежитлового приміщення без відповідного документу, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, до компетентного органу місцевого самоврядування з питання прийняття в експлуатацію вони не звертались. Тому ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , в установленому законодавством порядку, не набули право власності на спірне нежитлове приміщення.
Відповідно до договору дарування від 07.09.2017 р. ОСОБА_4 передала ОСОБА_20 , яка діяла від імені ОСОБА_5 , безоплатно у власність нежитлове приміщення в АДРЕСА_1 , загальною площею 30,5 м2. З Інформації із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 106409755 від 06.12.2017 р., право власності на спірне приміщення зареєстровано за ОСОБА_5 . 
Що стосується способу захисту «порушеного» права, обраного позивачами.
Відповідно до ст. 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. З Інформації із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 106409755 від 06.12.2017 р. відомо про те, що право власності на нежитлове приміщення площею 30,5 м2 по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_5 , а тому позивачами невірно обрано спосіб захисту, оскільки вони не є власниками спірного нежилого приміщення, яке є складовою квартири АДРЕСА_1 .
У постанові Верховного Суду України від 18.02.2015 року, справа 6-244 цс14 міститься правова позиція, що нормою ст. 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об`єкт нерухомості на підставі рішення суду. 
Твердження апелянта, що судом зроблено хибний висновок, що позивачі не є належними позивачами, діючий ЦПК України не передбачає підстав для відмови у позові на тих підставах, що позов подано неналежним позивачем, не слід брати до уваги, оскільки Європейський суд з прав людини вказав (далі-ЄСПЛ) зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування судових рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен документ. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). 
Рішення суду від 25.06.2018 року відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Згідно зі ст.1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», підставами для визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. 
Позивачами не доведено вказаних підстав, в тому числі, що позивачі є власниками нежитлового приміщення нежитлового приміщення, яке є складовою частиною квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 30,5 м2 а тому суб`єктивні права ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не порушені, вони є неналежними позивачами щодо вимог про визнання недійсним свідоцтва.
Відповідачі: ОМР і ОСОБА_4 , треті особи: державний нотаріус, Служба у справах дітей ОМР, ОСОБА_5 не скористались правом надати відзив, пояснення або заперечення на апеляційну скаргу.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)
Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.
Рішенням виконавчого комітету Іллічівської районної Ради народних депутатів №1167 від 16.11.1990 року квартира АДРЕСА_2 , яка складалась із 2-х кімнат житловою площею 21,92 м2, визнана не придатною для проживання та списана з балансу житлового фонду місцевих Рад, з передачею її для покращення житлових умов ОСОБА_8 , інваліду 1 групи, який проживав у квартирі №43-а у цьому ж будинку і складалась з кімнати житловою площею 9 м2 (а.с. 200,201 т.2).
Листом начальника ЖЕО № 1145 ОСОБА_8 повідомлено, що згідно рішення РВК № 1137 від 16.11.1990 року, підсобне приміщення площею 10 м2 закріплено за заявником (а.с. 199 т.2).
ОСОБА_8 та ОСОБА_4 25.05.2005 року зареєстрували шлюб (а.с. 88, 204 т.2).
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 15.05.2006 року, ОСОБА_8 , на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 13,9 м2, право власності ОСОБА_8 зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» за № 550 в книзі 581пр-59 (а.с. 219,264 т.2).
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_8 помер, із заявою про прийняття спадщини після його смерті до нотаріальної контори звернулась ОСОБА_4 (а.с. 231 т.1, а.с. 252,254 т.2).
Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27.11.2006 року задоволено позов ОСОБА_8 до ОСОБА_9 і визнано за ним право власності на нежитлове приміщення, колишню квартиру АДРЕСА_2 , площею 30,4 м2, з включенням приміщення до складу приміщень квартири 43-а цього ж будинку, яка належала на праві приватної власності ОСОБА_8 (а.с. 8, 57, 268 т.1).
Позивачка ОСОБА_1 з 20.01.2007 року по 20.07.2009 року працювала двірником в КП «ЖКС «Хмельницький», дільниця № 5 (а.с. 22 т.1, а.с. 196 т.2).
Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 14282309 від 18.04.2007 року, здійснено реєстрацію нежитлового приміщення у будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_8 (а.с. 274 т.2).
03.09.2007 року державним нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого спадкоємцем майна ОСОБА_8 , яке складається з квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 13,9 м2, житловою площею 9,9 м2, є його дружина ОСОБА_4 , а відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.10.2007 року, ОСОБА_4 , після смерті ОСОБА_8 , успадкувала нежитлове приміщення площею 30,5 м2 у будинку АДРЕСА_1 , яке належало спадкодавцю на підставі рішення суду від 27.11.2006 року (а.с. 6, 19, 102, 197, 213, 218 т.1, а.с. 94 т.2).
У 2007 році, з усного дозволу адміністрації КП «ЖКС «Хмельницький» ОСОБА_1 і її син ОСОБА_2 , вселились до нежитлового приміщення колишньої квартири АДРЕСА_2 , в якому проживали без реєстрації (а.с. 20, 212, 266, 267 т.1), 03.09.2007 року між ОСОБА_1 і КП «ЖКС «Хмельницький» укладений договір про надання послуг та утримання будинків, споруд та прибудинкових територій щодо нежилого приміщення, колишньої квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 30,7 м2 (а.с. 19 т.1). 
З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 01.11.2007 р. № 16491361 видно, що право власності на нежитлове приміщення зареєстровано за ОСОБА_4 , № запису 550 в книзі 69неж-194 (а.с. 95 т.2).
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 15.01.2008 року заочне рішення від 27.11.2006 року скасовано, справа призначена до розгляду в загальному порядку, ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18.11.2008 року позовна заява ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про визнання права власності залишена без розгляду (а.с. 99 т.3).
Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10.11.2008 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОМР про визнання права власності, визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , площею 30,7 м2, житловою площею 23,4 м2 (а.с. 7 т.1, а.с. 194-195 т.2), яке стало підставою для реєстрації позивачів за вказаною адресою.
ОСОБА_1 зареєстрована у спірному приміщенні з 27.09.2013 року, ОСОБА_2 з 26.02.2010 року, а неповнолітній ОСОБА_3 з 12.07.2013 року (а.с.171 т.3).
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 29.09.2010 року, заочне рішення суду від 10.11.2008 року скасовано за заявою ОСОБА_4 , у зв`язку з нововиявленими обставинами, справа призначена до розгляду в загальному порядку (т. 1 а.с. 58, 210, 252, 270). Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18.10.2010 року позовна заява залишена без розгляду. У подальшому ухвала суду від 18.10.2010 року скасована ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14.11.2011 року з передачею справи для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с. 156, 163 т.1, а.с. 193 т.2). Під час нового розгляду справи, ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 07.04.2016 року позов ОСОБА_1 залишений без розгляду (а.с. 191-192 т.2).
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 21.03.2013 року, залишеним без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.03.2014 року, визнані протиправними рішення про реєстрацію права власності від 18.04.2007 року та дії КП «ОМБТІ та РОН» щодо проведення реєстрації права власності на нерухоме майно, нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_8 на підставі рішення суду від 27.11.2006 року, визнана недійсною реєстрація за ОСОБА_8 права власності на спірне нежитлове приміщення (а.с. 9-15, 51-56, 126-131, 225-230 т.1).
Задовольняючи позов, адміністративній суд виходив з того, що реєстрація права власності на нежитлове приміщення у будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_8 здійснена на підставі заяви ОСОБА_8 від 20.03.2007 року, технічного паспорту від 22.02.2007 року, рішення суду від 27.11.2006 року, паспорту та коду ОСОБА_8 в той час, як згідно свідоцтва про смерть від 13.09.2006 року, ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . Крім того, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 09.10.2006 року по справі № 2о-268/2006 встановлено опіку над ОСОБА_14 , представником ОСОБА_8 за довіреністю №6876 від 30.08.2005 року, якого, відповідно до рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19.05.2006 року, визнано недієздатним.
Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17.11.2009 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28.01.2015 року, задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю та звільнення приміщення, зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_4 у користуванні підсобними приміщеннями, що розташовані на першому поверсі квартири АДРЕСА_1 , зобов`язано ОСОБА_1 звільнити підсобні приміщення на першому поверсі квартири АДРЕСА_1 (а.с. 104-106, 184-190 т.2).
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28.07.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29.10.2014 року, ОСОБА_1 відмовлено у позові до ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.10.2007 року (а.с. 178-183 т.2, а.с. 149 т.3).
ОСОБА_2 знято з обліку, як такого, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_2 , відповідно до рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28.04.2015 р., що підтверджується довідкою № Д1-87604-ф/л. (а.с. 92 т.2).
Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеса від 28.04.2015 року, з урахуванням ухвали того ж суду від 26.04.2017 року про виправлення описки, позов ОСОБА_4 задоволено частково: визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилою площею, квартирою АДРЕСА_2 ; зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 усунути ОСОБА_21 перешкоди у користуванні власністю, квартирою АДРЕСА_2 шляхом зняття з реєстраційного обліку; встановлено порядок виконання рішення суду, відповідно до якого після набрання рішенням законної сили, воно є підставою для зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 59-61 т.1, а.с. 72-73 т.2).
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 04.04.2017 року апеляційна скарга представника ОСОБА_1 задоволена, заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28.04.2015 року скасовано, відмовлено у позові ОСОБА_4 відмовлено у позові до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право користування жилою площею, усунення перешкод у користуванні квартирою, зобов`язання зняти з реєстраційного обліку (а.с. 62-67 т.1, а.с. 74-79 т.2).
Рішенням про відмову у скасуванні № 39625117 від 12.02.2018 р., державний реєстратор прав на нерухоме майно Кравцан М.М. відмовив ОСОБА_1 у скасуванні запису про право власності ОСОБА_8 на об`єкт нерухомого майна 1345891551101 з підстав того, що власником майна, нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 , є ОСОБА_5 , а не ОСОБА_8 (а.с. 228 т.2).
Судом апеляційної інстанції встановлені нові обставини.
Постановою Верховного Суду від 26.12.2019 року, рішення апеляційного суду Одеської області від 04.07.2017 року у справі №521/574/15-ц, залишено без змін.
Між сторонами виникли правовідносини з приводу спадкування, а також із захисту права власності на нерухоме майно, які регулюються нормами ЦК України.
(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)
Суд першої інстанції, відмовляючи у позові про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та визнання права власності на нерухоме майно, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості заявлених вимог (а.с.199-204 т.3).
Колегія суддів погоджується з висновками суду в цій частині з таких підстав.
Позовні вимоги про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та визнання права власності на нерухоме майно заявлені з підстав ст. ст. 325, 328, 331, 376 ЦК України (а.с.2-5, 39,50 т.1).
Суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.  Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (ст. ст. 325 ч.1, 328 ч.ч.1,2, 331 ч.ч.1,2 ЦК України).
Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене (ст. 376 ч.ч.1-3,6 ЦК України).
За змістом ст.15 ч.1 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права лише разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Звернення до суду із позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного держаного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.
З матеріалів справи вбачається, що предметом спору є приміщення колишньої квартири АДРЕСА_2 , яке складалась із 2-х кімнат житловою площею 21,92 м2 на 1 поверсі, і, на підставі рішення виконавчого комітету Іллічівської районної Ради народних депутатів №1167 від 16.11.1990 року, визнано непридатним для проживання, списане з балансу житлового фонду місцевих Рад, з передачею приміщення для покращення житлових умов ОСОБА_8 , інваліду 1 групи по зору, який проживав у квартирі  №43-а  у цьому ж будинку і займав кімнату житловою площею 9 м2 на 2 поверсі (а.с. 17 т.1, а.с.200,201 т.2).
У 2007 році, з усного дозволу адміністрації КП «ЖКС «Хмельницький», ОСОБА_1 і її син ОСОБА_2 вселились у приміщення колишньої квартири АДРЕСА_2 , жилою площею 23,4 м2, загальною площею 30,6 м2, в якому стали проживали без реєстрації (а.с. 20-22, 212, 266, 267 т.1), не зважаючи на те, що на підставі рішення виконавчого комітету Іллічівської районної Ради народних депутатів №1167 від 16.11.1990 року, щодо якого відсутні відомості про скасування, спірне жиле приміщення у 1990 році списано з балансу жилої площі /рішення РИК №366 від 06.05.1988 року/ з наданням у тимчасове користування для поліпшення житлових умов ОСОБА_8 , інваліду 1 групи по зору (а.с.200,201 т.2).
Вирішуючи спір у справі № 521/574/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діяв в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 про визнання їх такими, що втратили право користування жилою площею, усунення перешкод у користуванні квартирою, зобов`язання зняти з реєстраційного обліку, в рішенні від 04.07.2017 року суд апеляційної інстанції зазначив, що докази того, що спірне нежиле приміщення (підсобне приміщення) було реконструйовано в жилу квартиру, у встановленому законом порядку, на підставі дозвільних документів (декларації про початок виконання будівельних робіт, декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності) та прийнято в експлуатацію компетентним органом, як житлове приміщення..., у справі відсутні (а.с. 62-67 т.1, а.с. 74-79 т.2). 
Матеріали справи №512/13503/17 за позовом ОСОБА_1 і ОСОБА_23 також не містять належних і допустимих доказів того, що: рішення виконавчого комітету Іллічівської районної Ради народних депутатів №1167 від 16.11.1990 року, у встановленому законом порядку, скасовано; нежиле приміщення колишньої квартири АДРЕСА_2 , у встановленому законом порядку, прийнято на баланс жилої площі; реконструкція позивачами спірного приміщення відбувалась, у встановленому законом порядку, тобто на підставі дозвільних документів, декларації про початок виконання будівельних робіт, декларації про готовність об`єкта до експлуатації.
Отже йдеться про самочинне будівництво (реконструкцію) нерухомого майна.
Між тим, самочинно збудоване нерухоме майно, у розумінні ст. ст. 331, 376 ЦК України, не є об`єктом права власності.
Норма ст. 331 ЦК України не передбачає виникнення права власності на новостворений об`єкт нерухомості на підставі судового рішення (висновок у постанові Верховного Суду України від 18.02.2015 року по справі 6-244 цс 14).
Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним, відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України. Наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (ч. 2 ст. 376 ЦК України).
Виходячи зі змісту ч.1 ст. ст. 376 ЦК України, самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акту приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акту приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (п. 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 05.09.2003 року № 146).
Така правова позиція Верховного Суду міститься у постанові від 06.03.2019 року по справі № 61-44133св18, постанові від 06.05.2020 року по справі № 722/823/17-ц, постанові від 25.08.2020 року по справі № 760/21223/17-ц.
Зважаючи на викладене, правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.
Беручи до уваги, що самочинне будівництво не може бути об`єктом права власності, матеріали справи не містять доказів того, що спірне нежитлове приміщення (підсобне приміщення), у встановленому законом порядку, реконструйовано на підставі дозвільних документів ОСОБА_1 , відсутні докази правомірного користування позивачами спірним реконструйованим приміщенням, ст. 331 ЦК України не передбачає виникнення права власності на новостворений об`єкт нерухомості на підставі судового рішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові.
(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)
Доводи ОСОБА_1  у скарзі, що: в суді першої інстанції учасники справи відповідач ОМР і третя особа Служба у справах дітей ОМР позовні вимоги  визнали у повному обсязі, що, відповідно до ч. 4 ст.206 ЦПК України, є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову, суд не постановив ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову; представник третьої особи Служби у справах дітей ОМР зазначав, що видача свідоцтва про право на спадщину на ім`я ОСОБА_4 порушує право неповнолітнього  ОСОБА_3  на проживання, а в майбутньому може порушити його право власності на підставі спадкування або договору відчуження майна; квитанції за комунальні послуги від 05.01.2016 р., від 05.06.2013 р., від 06.02.2015 р., від 05.03.2015 р., 02.2015 р. на квартиру №34 видано ОСОБА_1 ; договір від 03.09.2007 р. про надання послуг та утримання будинків, споруд та прибудинкових територій від 04.09.2007 р. укладено між ОСОБА_1 та КП «ЖКС Хмельницький» щодо квартиру АДРЕСА_2 , площею 37,6 м2, що свідчить про порушення права позивачів на проживання у спірному приміщенні, а також у майбутньому буду порушені права малолітнього ОСОБА_3 на отримати вказаного приміщення у спадок; судом зроблено хибний висновок, що позивачі не є належними позивачами; суд не врахував, що ОСОБА_4 набула право власності без належних правових підстав і не взяв до уваги, що в інтересах ОСОБА_8 діяв громадянин ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який визнаний недієздатним, крім того, встановлено, що ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_8 ; свідоцтво про право на спадщину за законом від 30.10.2007 року видано на майно, яке не належало спадкодавцю, оскільки рішення суду, на підставі якого було набуто право власності, скасовано ухвалою суду від 15.01.2008 року; представник відповідачки ОСОБА_16 не змогла відповісти на яких правових підставах відповідач ОСОБА_17 отримала свідоцтво про на спадщину; позивачі реконструювали приміщення, колишню квартиру АДРЕСА_2 у житлову квартиру, що підтверджується висновками експерта ОСОБА_18 , ремонт робила ОСОБА_1 , тобто це приміщення є новоствореним майном, - до уваги не приймаються.
За змістом ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем, суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.  У разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє (ст. 206 ч.ч.1-4 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що у судовому засіданні в суді першої інстанції 05.06.2018 року приймала участь представник ОМР Стовба Ю.В., на підставі довіреності від 29.05.2018 року, зі строком дії до 31.12.2018 року (а.с.146, 154-156 т.3).
Представник ОМР у судовому засіданні 05.06.2018 року заявила суду про визнання позову (а.с.155 т.3).
Між тим, з довіреності ОМР від 29.05.2018 року №126/вих.-МР вбачається, що повноваження представника ОСОБА_24 були обмежені, зокрема у неї були обмежені права щодо заяви про визнання позову (а.с.146 т.3).
У судовому засіданні 25.06.2018 року, в якому прийнято рішення по суті спору, представник ОМР не приймав участі, проте приймала участь представник відповідачки ОСОБА_16 , яка заперечувала проти задоволення позову (а.с.195 т.3).
Зважаючи на вимоги ст. 206 ч.ч.2,4,5 ЦПК України, у суду першої інстанції були відсутні підстави для прийняття заяви представника ОМР про визнання позову.
Відсутність ухвали суду про відмову у прийнятті заяви представника ОМР про визнання позову, не є підставою для скасування правильного по суті рішення суду.
Ствердження, що видача свідоцтва про право на спадщину на ім`я ОСОБА_4 порушує право неповнолітнього  ОСОБА_3  на проживання, а в майбутньому може порушити його право власності на підставі спадкування або договору відчуження майна, а також, що в інтересах ОСОБА_8 діяв ОСОБА_14 , визнаний недієздатним, що ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що є підставою для скасування свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.10.2007 року, - за відсутності доказів правомірного користування ОСОБА_1 і ОСОБА_2 спірним реконструйованим приміщенням, а також правомірності здійснення смочинної реконструкції вказаного нерухомого майна, не мають правового значення і не є підставою для задоволення позову.
Самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. 
Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акту приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акту приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними
У розумінні ст. 331 ЦК Укпаїни, право власності на новостворений об`єкт нерухомого майна не виникає на підставі судового рішення.
(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)
Позивачі не довели своїх вимог, тому відсутні підстави для ствердження про порушення, невизнання прав позивачів на нерухоме майно, за захистом яких вони звернулися до суду.
(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ч1. ЦПК України).
Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.
СУДОВІ ВИТРАТИ
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1, ч.2 ЦПК України).
Колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому позивачі не мають права на відшкодування судових витрат.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:        

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та як представник ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 червня 2018 року - залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови. 
Повний текст постанови суду складено 15.02.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Г.Я. Колесніков