П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

__________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

09 березня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/3439/20	

Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т. О.
рішення суду першої інстанції прийнято у
м. Миколаїв, 05 листопада 2020 року
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:                                                    Танасогло Т.М.,
суддів:                                                             Димерлія О.О., Єщенка О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області про визнання протиправною бездіяльність Відповідача по виконанню п. 3 наказу № 30-П Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області, який уповноважував В.Литовченко видати ОСОБА_2 в день його звільнення належно оформлену трудову книжку та надання копії наказу про звільнення від 25 червня 2020 року; зобов`язання Відповідача по виконанню пункту 3 наказу №30-П Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області, який уповноважував В.Литовченко видати ОСОБА_2 в день його звільнення належно оформлену трудову книжку та надання копії наказу про звільнення від 25 червня 2020 року.
25.09.2020р. від ОСОБА_1 до Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій позивач просив суд розглядати справу з наступними позовними вимогами:
- визнання протиправною бездіяльність Відповідача у день звільнення позивача по виконанню п. 3 наказу № 30-П Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області, який уповноважував ОСОБА_3 видати ОСОБА_2 в день його звільнення 25.06.2020 року належно оформлену трудову книжку;
- визнання протиправною бездіяльність Відповідача у день звільнення позивача по наданню позивачу копії наказу про звільнення 25.06.2020р, обов`язковий до видачі з боку Відповідача у день звільнення у разі звільнення позивача за ініціативою Відповідача;
- визнання протиправною бездіяльність Відповідача по виконанню обов`язку письмово повідомити працівника-позивача про нараховані суми перед виплатою зазначених сум, належних працівникові при звільненні.
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 04.11.2020 року прийнято вказану вище заяву позивача про уточнення позовних вимог.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач протиправно не видав позивачу копію наказу про звільнення та трудову книжку у день звільнення. Також, позивач зазначав, що про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, відповідач у порушення ст. 116 КЗпП України письмово не повідомив працівника-позивача перед виплатою зазначених сум, які були зроблені 25.06.2020р. та 26.06.2020р.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права зазначив, що рішення не відповідає фактичним обставинам справи, у зв`язку із чим просить його скасувати та задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що не відповідають дійсності твердження суду про те, що 25.06.2020р. відповідач направив позивачу на адресу, яка зазначена в особовій картці працівника ОСОБА_1 як місце його проживання за державною реєстрацією: АДРЕСА_1 лист № 05/1071 щодо необхідності отримати трудову книжку, а також про можливість надання позивачем письмової згоди на направлення трудової книжки поштою, бо позивач ніколи не надавав вказаної адреси як місце свого проживання. На думку апелянта, також не відповідає дійсності твердження суду першої інстанції про те, що відповідач вживав всіх заходів, передбачених чинним законодавством щодо направлення наказу та врученню трудової книжки позивачу, оскільки у наданій заяві про прийом на роботу (копія якої є у матеріалах справи) позивач надав адресу проживання: АДРЕСА_2 ,-на яку у день звільнення 25 червня 2020 року відповідач у порушення норм законодавства будь-яку інформацію позивачу не надавав. До того ж, Відповідач у порушення вимог статті 116 КЗпП України письмово не повідомив працівника - Позивача перед виплатою зазначених сум, які були зроблені 25 червня 2020 року та 26 червня 2020 року. Позивачем встановлений факт незаконного визнання Відповідачем прогулами Позивача від 15 червня 2020 року та 23 червня 2020 року та невиплати заробітної плати за 15 червня 2020 року та 23 червня 2020 року, коли Позивач працював у Відповідача. Також зазначив, що заявлені його позовні вимоги підлягають уточненню. Таким чином Відповідач приховав від Позивача інформацію, не розрахувався із Позивачем по заробітній платі у дні, коли Позивач працював та виконував посадові обов`язки,чим порушені по теперішній час законні права та інтереси позивача.
17.12.2020 року за вхід. №25091/20 відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому вказано про безпідставність тверджень апелянта, оскільки відповідачем було вжито усіх залежних від нього дій щодо отримання ОСОБА_1 копії наказу про звільнення та належним чином оформленої трудової книжки. Крім того, стосовно проведення розрахунків, відповідачем було повністю проведено усі розрахунки з працівником, у день його звільнення та виплачено відповідні суми.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи,   Наказом № 14-П від 18.05.2020р. ОСОБА_1 було прийнято на посаду провідного юрисконсульта Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області з 19.05.2020 року.
19.05.2020 р. працівником кадрової служби РОВР ОСОБА_4 була заповнена і підписана ОСОБА_1 «Особова картка працівника». 
У п. 11 картки зазначено: «Місце фактичного проживання – АДРЕСА_2 », а в п.12 «Місце проживання за державною реєстрацією – АДРЕСА_1 » (а.с. 54).
Наказом №30-П від 25.06.2020 року ОСОБА_1 було звільнено з посади провідного юрисконсульта за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку, відповідно до п. 3 ст. 40 Кодексу Законів про працю України (а.с. 55).
25.06.2020 відповідно до зазначеного наказу, кадровою службою була належним чином оформлена трудова книжка для видачі ОСОБА_1 (а.с. 57-59).
25.06.2020 ОСОБА_1 на роботі не з`явився, що підтверджується пояснювальними записками працівників установи, актом про відсутність на роботі від 25.06.2020 р. о 16:55год, листком обліку робочого часу приходу на роботу працівників від 25.06.2020 р., доповідною запискою заступника начальника (а.с. 60-65).          
25.06.2020 відповідач направив позивачу на адресу, яка зазначена в особовій картці працівника ОСОБА_1 , як місце його проживання за державною реєстрацією: АДРЕСА_1 , лист № 05/1071 щодо необхідності отримати трудову книжку. Також у листі відповідач зазначив про можливість надання позивачем письмової згоди на направлення трудової книжки поштою (а.с. 66).
Зазначений лист здано відповідачем на пошту 25.06.2020 року (а.с. 67-68).
Разом з листом від 25.06.2020 відповідач надіслав позивачу копію наказу про звільнення.
Відповідач неодноразово надсилав позивачу листи, які він залишив без уваги (а.с.72-80).
Позивач доказів надання відповідачу згоди на надсилання його трудової книжки поштою суду не надав.
Вважаючи, що відповідач під час звільнення не виконав свого обов`язку щодо надання трудової книжки та копії наказу, а також не розрахувався у повному обсязі з працівником, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у даному спорі позивачем не наведено обґрунтованих мотивів та не надано відповідних доказів, яким чином порушено права або інтереси позивача, натомість відповідач вживав всіх заходів, передбачених чинним законодавством щодо направлення наказу та врученню трудової книжки позивачу.
При цьому, суд першої інстанції зауважив, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом, а обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав і захист законних інтересів, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим, виходячи з наступного.
Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Трудові відносини всіх працівників регулюються Кодексом законів про працю України (надалі – КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
За приписами ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Відповідно до статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку в день звільнення.
У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.
Як встановлено статтею 48 КЗпП України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.
Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно з пунктами 3, 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27.04.1993 № 301, трудові книжки повинні зберігатися на підприємствах, в установах і організаціях, у представництвах іноземних суб`єктів господарювання, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку.
Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.
За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Отже, трудова книжка зберігається, як правило, у кадровій службі (службі управління персоналом), а відповідальність за неї несе керівництво.
Згідно з пунктами 2.4, 4.1, 4.2 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» Міністерства праці України, Міністерства юстиції та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. № 58 (далі - Інструкція), усі записи, що здійснюються в трудовій книжці: про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення, вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу, але не пізніше тижневого строку видання такого наказу, а в разі звільнення — у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу, тобто, підстави звільнення, що зазначенні в наказі про звільненні, мають відповідати підставам, зазначеним у трудовій книжці.
Так, у випадку звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Згідно з пунктами 3, 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27.04.1993 № 301, трудові книжки повинні зберігатися на підприємствах, в установах і організаціях, у представництвах іноземних суб`єктів господарювання, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку.
Відповідно до п. 4.1, 4.2 розділу 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.
Як встановлено колегією суддів з наявних у справі письмових доказів, 25.06.2020 року, відповідно до наказу №30-П, кадровою службою Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області була належним чином оформлена трудова книжка для видачі ОСОБА_1 (а.с. 57-59).
Також, як зауважив відповідач у справі, 25.06.2020р. з ОСОБА_1 було проведено повний розрахунок відповідно до ст. 116 КЗпП України.
У зв`язку із відсутністю позивача на робочому місці 25.06.2020р. протягом робочого дня, що зафіксовано пояснювальними записками працівників установи, актом про відсутність на роботі, листком обліку робочого часу приходу працівників на роботу від 25.06.2020р., а також доповідною запискою заступника начальника, цього ж дня – 25.06.2020 року, відповідачем було направлено позивачу на адресу, яка зазначена в особовій картці працівника ОСОБА_1 як місце його проживання за державною реєстрацією ( АДРЕСА_1 ) лист № 05/1071 щодо необхідності отримати трудову книжку. Також у листі відповідач зазначив про можливість надання позивачем письмової згоди на направлення трудової книжки поштою (а.с. 66).
Зазначений лист здано відповідачем на пошту 25.06.2020 року (а.с. 67-68).
Разом з листом від 25.06.2020 відповідач надіслав позивачу копію наказу про звільнення.
Матеріалами справи також підтверджується, що починаючи з 25.06.2020 року відповідно до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, Регіональним офісом водних ресурсів неодноразово направлялись письмові повідомлення з копією наказу про звільнення на ім`я ОСОБА_1 щодо необхідності отримати трудову книжку або надати згоду на направлення її поштою за вказаною адресою.
Повідомлення відповідачем направлялись в дві адреси, які були вказані ОСОБА_1 в «Особовій картці працівника» 19.05.2020 року під час оформлення на роботу, а саме місце проживання за державною реєстрацією: АДРЕСА_1 та місце фактичного проживання – АДРЕСА_2 . 
Зазначені письмові повідомлення щодо необхідності отримати трудову книжку з копією наказу про звільнення з роботи надсилались ОСОБА_1 рекомендованими листами з описом вкладення – 25.06.2020р., 16.07.2020р., 26.08.2020р., тощо. 
Однак, ОСОБА_1 не з`явився до Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області для отримання трудової книжки, а також не надав згоди на надіслання його трудової книжки за вказаною ним адресою, що в свою чергу свідчить про небажання апелянтом отримати копію наказу про звільнення та трудову книжку у відповідача.
Відповідач неодноразово надсилав позивачу листи, які він залишив без уваги (а.с.72-80).
Позивач доказів надання відповідачу згоди на надсилання його трудової книжки поштою суду не надав.
Апелянтом жодним чином не спростовано такі твердження відповідача у справі, натомість відповідачем доведено здійснення усіх можливих передбачених чинним законодавством дій задля забезпечення своєчасного отримання ОСОБА_1 копії наказу про звільнення та належним чином оформленої своєї трудової книжки.
Водночас, колегія суддів зауважує, що приписами статті 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
При цьому, статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.
Як було встановлено у ході розгляду даної справи апеляційним судом, ОСОБА_1 не оспорюється невиплата йому належних сум при звільненні, що свідчить про те, що відповідний розрахунок відповідачем було здійснено у чіткій відповідності до вимог ст. 116 КЗпП України та проведено відповідну виплату працівнику-апелянту.
В даному випадку, колегія суддів вважає доцільним зауваження суду першої інстанції, що право на судовий захист гарантоване ст. 55 Конституції України. Відповідно до ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
За вказаного, особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб`єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.
У розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.
Тобто, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. 
Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.
Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв`язку з прийняттям рішення чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.
Вказаний правовий висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах від 22.11.2018 у справі №766/12374/17, від 29.11.2019 у справі №335/2236/15-а(2-а/335/1/2016).
Як встановлено статтею 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);4) безсторонньо (неупереджено);5) добросовісно;6) розсудливо;7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
За визначенням ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, тощо.
Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З аналізу вимог ст.ст. 2, 5, 9 КАС України слідує, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
При цьому порушення вимог Закону діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.
Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції доречно у даному випадку було звернута увага на те, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом.           При цьому, обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав і захист законних інтересів, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.
Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) розтлумачено понятті «охоронюваний законом інтерес», що вживається у ч. 1 ст. 4 Цивільно-процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», а саме зазначено, що цей термін треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.
До того ж, як вказав Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (ст. 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (ст. 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (ст. 13).
Враховуючи встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції стосовно того, що відповідач вживав всіх заходів, передбачених чинним законодавством щодо направлення наказу та врученню трудової книжки позивачу, щодо проведення розрахунку з позивачем, як свідчать матеріали справи такий було проведено відповідачем у відповідності до вимог чинного законодавства.
У даному спорі позивачем не наведено обґрунтованих мотивів та не надано відповідних доказів, яким чином порушено його права або інтереси.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Оскільки судом першої інстанції неповне з`ясовано обставини, що мають значення для справи та порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання ухвала суду про вжиття заходів забезпечення позову підлягає скасуванню.
Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно зі ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів та у доведенні перед судом їх переконливості.
З урахуванням всього викладеного вище, суд апеляційної інстанції вважає відсутніми підстави для задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги є несуттєвими, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 241-243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2020 року у справі № 400/3439/20 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено та підписано 09 березня 2021 року.

Головуючий суддя 	 	Танасогло Т.М.	
Судді	    	Димерлій О.О.    Єщенко О.В.