КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
14 січня 2021 року                                                                                          м. Київ
 
Єдиний унікальний номер справи 754/15569/19                                              
Апеляційне провадження №22-ц/824/113/2021
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого           Іванченка М.М.
суддів:                     Болотова Є.В., Коцюрби О.П.
при секретарі:         Гордієнко О.В.
за участю:
позивача: ОСОБА_1 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович, про визнання недійсним договорів
 
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 
                                                                                                 
на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва прийнятої 17 вересня 2020 року в приміщенні суду в складі судді Скрипки О.І.,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
У провадженні Деснянського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа - ПН КМНО Ковальчук С.П., про визнання недійсним договорів.
16 вересня 2020 року позивач звернулась до Деснянського районного суду м. Києва із заявою про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 та заборонити ОСОБА_3 і будь-яким іншим особам звертати стягнення на неї, а також вчиняти щодо неї будь-які правочини і реєстраційні дії.
В обґрунтування вказаної заяви посилається на те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, оскільки отримала листа від відповідача ОСОБА_3 про намір зареєструвати право власності на квартиру або продати спірне житло на підставі договору іпотеки, а тому існує реальний ризик відчуження квартири.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 2 жовтня 2020 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - задоволено частково.
Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 .
Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу в якій просила скасувати оскаржувану ухвалу та у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити у повному обсязі.
Зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи є незаконними та необґрунтованими, ухвалені з порушеннями норм чинного законодавства. Вказує, що накладаючи арешт на квартиру, яка належить на праві спільної часткової власності позивачу та особам, які не є відповідачами по справі, суд допустив порушення ст.150 ЦПК України.
Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін.
Позивач у суді апеляційної інстанції заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила ухвалу суду залишити без змін.
Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Про причини своєї неявки суду не повідомляли. Тому, враховуючи положення ч.2 ст.372 ЦПК України, апеляційний суд вважає за можливим розглядати дану справу.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Постановляючи ухвалу про задоволення заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції, керуючись положеннями ст. 149-150 ЦПК України, зазначив про наявність підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову позивач просила, накласти арешт на квартиру на квартиру АДРЕСА_1 та заборонити ОСОБА_3 і будь-яким іншим особам звертати стягнення на неї, а також вчиняти щодо неї будь-які правочини і реєстраційні дії.
В обґрунтування вимог заяви заявник вказує на те, що отримала листа від відповідача ОСОБА_3 про намір зареєструвати право власності на квартиру та подальший продаж спірного житла на підставі договору іпотеки, а тому існує реальний ризик відчуження квартири.
Відповідно до ч.ч.1, 2ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.
У відповідності до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
Згідно з п.п. 1,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
Разом з тим, згідно з ч.3 ст.152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.
Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.
Зі змісту позовних вимог вбачається, що предметом даного спору визнання недійсними договору відступлення прав вимоги за кредитним договором №11-08-КЛ від 1 лютого 2088 року та договорів іпотеки від 1 лютого 2008 року посвідченого ПН КМНО Шепелюк О.Г. за реєстровим номером №313 укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 ; визнати недійсним укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 договору купівлі - продажу квартири від 23 березня 2016 року посвідчений ПН КМНО Ковальчуком С.П. за реєстровим №1666; визнати недійсним укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 договір купівлі - продажу квартири від 19 липня 2017 року посвідчений ПН КМНО Ковальчуком С.П. за реєстровим №1666.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру суд вірно вважав, що такий вид забезпечення позову є співмірним із позовними вимогами та на думку апеляційного суду не призведе до невиправданого-обмеження майнових прав інших співвласників спірного майна, оскільки обмежується лише можливість розпорядитися ним.
Таким чином, висновки суду першої інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, доказам у справі надана належна | правова оцінка.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthersv. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). 
Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення. З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування чи зміни не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-      
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 17 вересня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повний тест постанови складено  22 січня 2021 року.
 
Головуючий суддя:
 
Судді: