ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/685/21 Справа № 206/1863/14-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сухоруков А. О. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2021 року                колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – судді Куценко Т.Р.
суддів – Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу
ОСОБА_1 ,

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» до  ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ПАТ КБ «Надра» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с. 2).
Позов обґрунтовано тим, що 31 жовтня 2007р. між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 8/2007/980-к/6603ПП, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 20 000,00 грн. Відповідач свої зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконує, що стало причиною звернення позивача з вказаним позовом до суду.
Просило суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 70 576,94 грн. та судові витрати по справі.
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2014 року заявлені позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» задоволено в повному обсязі. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором №8/2007/980-к/660ЗПП від 31 жовтня 2007 року, що утворилася станом на 24.02.2014 року та складається із: заборгованості по сплаті кредиту у розмірі 18 787,09 грн., відсотків за користування кредитом 41 212,27 грн., пені в розмірі 7 767,58 грн., штрафів – 2 810,00 грн., що в сумі складає 70 576 (сімдесят тисяч п`ятсот сімдесят шість) грн. 94 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 705 грн. 47 коп. (а.с. 29).
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні заявлених позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права /а.с. 86-87/.
ПАТ КБ «Надра» не скористалось своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2014 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.
Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «Надра», суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обгрунтованості.
Однак, колегія суддів з вказаним висновок суду першої інстанції частково погодитись не може, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 31 жовтня 2007 р. між ВАТ КБ “Надра” правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 8/2007/980-к/6603ПП, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 20 000 грн., зі сплатою за користування відсотків у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 17 жовтня 2010 року (а.с. 7-9). 
Отримання відповідачем коштів підтверджується меморіальним ордером № 387 від 31 жовтня 2007 р. (а.с. 10).
Позивачем умови договору виконані у повному обсязі.
Натомість відповідач станом на 24 лютого 2014 р. має заборгованість за вказаним кредитним договором в сумі 70 576,94 грн, яка складається із: заборгованість за сумою кредиту – 18 787,09 грн; відсотків – 41 212,27 грн; пені – 7 767,58 грн; штрафи – 2 810,00 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 3-6).
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязані встановлений строк (термін) його виконання , то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Як передбачено ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а також враховуючи вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення заборгованості за тілом кредиту, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно стягнення з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованості за тілом кредиту у розмірі 18 787,09 грн.
Щодо стягнення відсотків колегія суддів виходить з наступного.
Статтею 1048 ЦК України закріплено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики.
Згідно п. 1.3.1. кредитного договору відсотки за користування кредитом розраховуються Банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 3% на місяць.
Як вбачається, з наданого Банком розрахунку (а.с. 3), Банк нараховував відсотки за період з 31.10.2007 року по 15.11.2007 року за відсотковою ставкою 36% на рік у розмірі 320 грн.; за період з 16.11.2007 року по 18.12.2007 року за відсотковою ставкою 36% на рік у розмірі 630,63 грн. та за період з 19.12.2007 року по 23.02.2014 року за відсотковою ставкою 36% на рік у розмірі 42 440,15 грн.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до п. 1.4. Банк надає Позичальнику кредит строком до 17 жовтня 2010 року.
Відтак, у межах строку кредитування до 17 жовтня 2010 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти. Починаючи з 18 жовтня 2010 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.
Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення відсотків підлягають стягненню за період з 31.10.2007 року по 17.10.2010 року.
Однак, як вбачається з розрахунку заборгованості за відсотками, банком зокрема нараховуються відсотки за період з 19.12.2007 року по 23.02.2014 року з визначенням загальної суми, проте детального розрахунку (по місячно) позивачем надано не було. Як вже зазначалось раніше строк надання кредиту встановлено договором до 17.10.2010 року, тобто, відсотки визначені кредитним договором повинні нараховуватись в межах строку кредитування, тоді як банком нараховані відсотки також поза межами строку кредитування. Виходячи з викладеного, колегія суддів позбавлена можливості визначити суму заборгованості по відсоткам за період з 19.12.2007 року по 17.10.2010 року, оскільки за вказаний період детальний розрахунок банком надано не було. 
Тому з урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду в цій частині та стягнути з позичальника на користь Банку заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 31.10.2007 року по 18.12.2007 року у розмірі 950,63 грн.
Щодо вимог Банку про стягнення штрафів, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до п. 4.1 кредитного договору, у разі прострочення Позичальником строку сплати мінімального необхідного платежу по погашенню кредиту, визначеного у п.п. 2.3.2. цього договору, а також у випадку прострочення строку виконання зобов`язань Позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків, комісій та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п. 3.3.5. цього договору, Позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.
Відповідно до п. 4.2. кредитного договору у разі прострочення Позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу по погашенню кредиту, визначеного у п. 2.3.2 цього договору більше ніж на 2 дні Позичальник сплачує Банку фіксований штраф у розмірі 30 грн.
Відповідно до п. 4.3. кредитного договору у разі порушення Позичальником вимог п.п. 3.3.1, 3.3.2, 3.3.6, 3.3.8, 3.3.9 цього договору, Позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф у розмірі 10% від суми Кредиту, визначеної у п. 1.1 цього договору, за кожен випадок.
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
       За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
       Враховуючи вищевикладене, та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення – строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог про стягнення пені за порушення умов договору слід відмовити.
       Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року № 6-2003цс15.
Як вбачається з позову позивач просить стягнути з відповідача і пеню, і штрафи, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача штрафів, не підлягають задоволенню, з вище вказаних підстав, а рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.
Щодо позовних вимог про стягнення пені.
Відповідно до п. 4.1 кредитного договору, у разі прострочення Позичальником строку сплати мінімального необхідного платежу по погашенню кредиту, визначеного у п.п. 2.3.2. цього договору, а також у випадку прострочення строку виконання зобов`язань Позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків, комісій та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п. 3.3.5. цього договору, Позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
Відповідно до п. 1.4. Банк надає Позичальнику кредит строком до 17 жовтня 2010 року.
Як вбачається з розрахунку заборгованості пені (а.с. 3-6) Банком нараховано пеню за період з 24.02.2013 року по 23.02.2014 року, тобто поза межами строку кредитування, а тому у задоволенні вказаних вимог слід відмовити, а рішення суду в цій частині необхідно скасувати.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обгрунтованими та підлягають частковому задоволенню.
Доводи скарги стосовно того, що судом не враховано, що кошти які були отриманні ОСОБА_1 в період шлюбу є спільним майном подружжя, а тому суд повинен був залучити її чоловіка ОСОБА_2 , оскільки вказане зачіпає його права, колегія суддів не бере до уваги, оскільки для укладення кредитного договору (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. Крім того, колегія суддів зауважує, що ОСОБА_2 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою на спірне рішення та ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 05.02.2021 року апеляційне провадження за його скаргою було закрито, у зв`язку з тим, що спірне рішення не зачіпає його права.
Доводи скарги стосовно того, що судом у своєму рішенні невірно вказано ім`я позичальника, колегія суддів також не бере до уваги, оскільки ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19.08.2020 року вказана описка була виправлена (а.с. 83). 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, встановивши, що суд першої інстанції, внаслідок порушення норм процесуального та невірного застосування норм матеріального права, прийшов до невірних висновків щодо задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та залишення рішення суду в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту без змін, зміни рішення в частині позовних вимог про стягнення відсотків та скасування рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про стягнення пені та штрафі з ухваленням нового рішення по справі про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.
У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку про зменшення розміру судового збору стягнутого з відповідача на користь позивача за розгляд справи в суді першої інстанції пропорційно задоволеним вимогам з 705,47 грн. до 197,25 грн. та стягнення з позивача на користь відповідача судового збору пропорційно задоволеній частині апеляційної скарги у розмірі 295,88 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2014 року в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 18 787,09 грн. - залишити без змін. 
Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2014 року в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по відсоткам - змінити шляхом зменшення суми яка підлягає стягненню з 43 390,78 грн. до 950,63 грн.
Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2014 року в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення пені та штрафів - скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.
Судовий збір стягнутий з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2014 року - змінити шляхом його зменшення з 705,47 грн. до 197,25 грн.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» на користь ОСОБА_1 судовий збір за апеляційний розгляд справи у розмірі 295,88 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                Т.Р. Куценко 

Судді:                                                 Е.Л. Демченко

                                                                       М.О.Макаров