ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/5975/19                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Колеснікова І.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  20 січня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді          - Єгорової Н.М.,
суддів                    - Коротких А.Ю., Федотова І.В.,
при секретарі                    - Казюк Л.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу (недоїмки), рішення про застосування штрафних санкцій,-

ВСТАНОВИЛА:
У жовтні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління ДФС у Київській області від 05 серпня 2019: № 0010291303 форми "С", яким позивачу визначено зобов`язання у сумі 809066,88 грн.; № 0010281303 форми "Р", яким позивачу визначено зобов`язання у сумі 4009,53 грн.; № 0010251303 форми "Р", яким позивачу визначено зобов`язання у сумі 48114,30 грн.; вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-0010261303, якою позивачу визначено зобов`язання у сумі 30032,01 грн.; рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № 0010271303, яким до позивача застосовано штрафні санкції з ЄСВ на суму 5758,15 грн.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року позов задоволено повністю. 
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Вказує на те, що на встановлення під час перевірки позивача, за наслідками якої прийнято спірні рішення, завищення витрат, а саме: включення до складу витрат сум з придбання у ФОП ОСОБА_2 транспортних послуг без документального підтвердження факту оплати послуг; включення до складу витрат сум з придбання паливно-мастильних матеріалів без підтвердження їх використання в підприємницькій діяльності, що безпосередньо пов`язана з отриманням доходів; включення до складу витрат сплаченого земельного податку з фізичних осіб в сумі 18806,40 грн., у тому числі за 2017 рік в сумі 7522,56 грн. та за 2018 рік в сумі 11283,84 грн. Внаслідок завищення витрат позивачем занижено суму чистого доходу, у зв`язку з чим занижено податок на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності, що підлягає сплаті до бюджету за 2017, 2018 роки на суму 32076,20 грн., не нараховано, не утримано та не сплачено військовий збір на загальну суму 2673,02 грн. Також, перевіркою встановлено факти реалізації позивачем у період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року товарів, які не обліковано у встановленому порядку на загальну суму 404533,44 грн., у зв`язку з чим контролюючим органом винесено податкове повідомлення-рішення, яким до позивача застосовано штрафну санкцію у подвійному розмірі від суми реалізації товарів, які не обліковано у встановленому порядку.
Крім того, апелянтом заявлено клопотання про заміну Головного управління ДФС у Київській області правонаступником - Головним управлінням ДПС у Київській області. 
Розглянувши заявлене клопотання, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ст. 52 КАС України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.
Зі змісту постанови Кабінету Міністрів України від 19 червня 2019 року № 537 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» випливає, що територіальні органи Державної податкової служби є правонаступниками майна, прав та обов`язків територіальних органів Державної фіскальної служби, що реорганізуються згідно з пунктом 2 цієї постанови, у відповідних сферах діяльності.
Згідно додатку 2 до вказаної постанови Головне управління ДФС у Київської області реорганізується шляхом приєднання до Головного управління ДПС у Київської області. При цьому, згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, запис про створення Головного управління ДПС у Київській області здійснено 30 липня 2019 року.
З урахуванням наведеного судова колегія вважає за можливе задовольнити заяву Позивача та допустити заміну Головного управління ДФС у Київській області (код ЄДРПОУ 39393260) його правонаступником - Головним управлінням ДПС у Київській області (код ЄДРПОУ 43141377).
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. При цьому, вказує на те, що наведене судом першої інстанції обгрунтування є вичерпним, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не свідчать про його помилковість.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.
Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , зареєстрований як фізична особа-підприємець 22 липня 1997 року, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис № 23530170000004220. 
На підставі наказу Головного управління ДФС у Київській області від 31 травня 2019 року № 118 «Про проведення документальної планової виїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 )», повідомлення від 31 травня 2019 року № 261/10-36-13-03, направлень на перевірку від 11 червня 2019 року № № 1592, 1593, 1594, Головним управлінням ДФС у Київській області проведено документальну планову виїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, за період діяльності з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року, про що складено акт від 10 липня 2019 року № 622/10-36-13-03/ НОМЕР_1 .
При цьому, на підставі зазначеного акту перевірки Головним управлінням ДФС у Київській області винесено податкові повідомлення-рішення: від 05 серпня 2019 року № 0010291303 форми «С», яким до позивача застосовано штрафні санкції в сумі 809066,88 грн. за платежем «штрафні санкції за порушення законодавства про патентування, норм регулювання обігу готівки та застосування реєстраторів»; від 05 серпня 2019 року № 0010281303 форми «Р», яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання на 4009,53 грн. за платежем «військовий збір, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування»; від 05 серпня 2019 року № 0010251303 форми «Р», яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання на 48114,30 грн. за платежем «податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування».
Поряд з викладеним суд встановив, що на підставі акта перевірки від 10 липня 2019 року № 622/10-36-13-03/ НОМЕР_1 ГУ ДФС у Київській області винесено вимогу від 05 серпня 2019 року № Ф-0010261303 про сплату боргу (недоїмки), якою позивачу визначено недоїмку з ЄСВ в сумі 30032,01 грн. та прийнято рішення від 05 серпня 2019 року № 0010271303 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, яким до позивача застосовано штрафні санкції в сумі 5758,15 грн.
Вважаючи протиправними оскаржувані податкові повідомлення-рішення, вимогу про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій, позивач звернувся з позовом до суду про їх скасування.
На підставі встановлених вище обставин, зважаючи на спростування висновків акту перевірки, на підставі якого винесено оскаржувані рішення, наявними у матеріалах справи належними, допустимими та достатніми доказами, суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 75 Податкового кодексу, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи (пункт 75.1). 
Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, на підставі наказу Головного управління ДФС у Київській області від 31 травня 2019 року № 118 «Про проведення документальної планової виїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 )», повідомлення від 31 травня 2019 року № 261/10-36-13-03, направлень на перевірку від 11 червня 2019 року № № 1592, 1593, 1594, Головним управлінням ДФС у Київській області проведено документальну планову виїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, за період діяльності з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року, про що складено акт від 10 липня 2019 року № 622/10-36-13-03/ НОМЕР_1 .
Зі змісту вказаного акту перевірки, на підставі якого контролюючим органом винесено оскаржувані рішення, убачається, що перевіркою встановлено порушення позивачем вимог: - пункту 167.1 статті 167 , пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України в частині заниження суми чистого доходу за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року на загальну суму 178201,12 грн. без ПДВ, в тому числі за 2017 рік в сумі 166917,28 грн. без ПДВ та за 2018 рік в сумі 11283,84 грн. без ПДВ, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на суму 32076,20 грн., в тому числі за 2017 рік в сумі 30045,11 грн. та за 2018 рік в сумі 2031,09 грн.; - пункту 2 частини першої статті 7, статті 8, частини другої статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI (із змінами та доповненнями), в частині заниження чистого доходу, з якого відраховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року на загальну суму 178201,12 грн. без ПДВ, в тому числі за 2017 рік в сумі 166917,28 грн. без ПДВ та за 2018 рік в сумі 11283,84 грн. без ПДВ (з урахуванням максимальної величини бази нарахування єдиного внеску в сумі 132747,66 грн., в тому числі за 2017 рік - 125225,10 грн. та за 2018 рік - 7522,56 грн.), що призвело до заниження єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з сум доходу від здійснення підприємницької діяльності, на який нараховується єдиний внесок, в сумі 30032,01 грн. в тому числі за 2017 рік в сумі 27549,52 грн. та за 2018 рік в сумі 2482,49 грн.; - пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України в частині заниження чистого оподатковуваного доходу від здійснення підприємницької діяльності 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року на загальну суму 178201,12 грн. без ПДВ, в тому числі за 2017 рік в сумі 166917,28 грн. без ПДВ та за 2018 рік в сумі 11283,84 грн. без ПДВ, що призвело до заниження військового збору від здійснення підприємницької діяльності в сумі 2673,02 грн., в тому числі за 2017 рік в сумі 2503,76 грн. та за 2018 рік в сумі 169,26 грн.; - пункту 12 статті 3 Закону України від 06 липня 1995 року № 265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (із змінами та доповненнями), в частині пересорту товарів, а саме реалізований товар по безготівковій формі розрахунків за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року відсутній у обліку оприбуткування придбаного товару на загальну суму 404533,44 грн. без ПДВ, в тому числі за 2017 рік в сумі 172445,90 грн. без ПДВ та за 2018 рік в сумі 232087,54 грн. без ПДВ. 
До таких висновків контролюючий орган дійшов у зв`язку з тим, що: позивачем включено до податкової декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік до складу витрат суми по придбанню у ФОП ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) транспортних послуг в сумі 65600,00 грн. без надання до перевірки документів, що підтверджують факт оплати зазначених послуг (фіскальні чеки, квитанції та/або платіжні доручення); позивачем включено до складу витрат в податковій декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік суми по придбанню паливно-мастильних матеріалів в розмірі 93794,72 грн. без надання до перевірки документів на підтвердження використання паливно-мастильних матеріалів у підприємницькій діяльності, що безпосередньо пов`язані з отриманням доходів (товарно-транспортних накладних, актів списання паливно-мастильних матеріалів); позивачем включено до графи 7 «Інші витрати, включаючи вартість виконаних робіт, наданих послуг» податкової декларації про майновий стан і доходи за 2017 та 2018 роки суми витрат, понесені на сплату земельного податку з фізичних осіб в розмірі 18806,40 грн., в тому числі за 2017 рік в сумі 7522,56 грн. та за 2018 рік в сумі 11283,84 грн.; позивачем занижено за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року ЄСВ на загальну суму 30032,01 грн., в тому числі за 2017 рік в сумі 27549,52 грн. та за 2018 рік в сумі 2482,49 грн. за рахунок заниження суми чистого доходу, з якого відраховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року на загальну суму 178201,12 грн., в тому числі за 2017 рік в сумі 93794,72 грн. та за 2018 рік в сумі 7522,56 грн. (з урахуванням максимальної величини бази нарахування єдиного внеску в сумі 132747,66 грн., в тому числі, за 2017 рік - 125225,10 грн. та за 2018 рік - 7522,56 грн.); позивачем реалізовано товар по безготівковій формі розрахунків за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року, який відсутній у обліку оприбуткування придбаного товару на загальну суму 404533,44 грн. без ПДВ.
При цьому, як було вірно зазначено судом першої інстанції, обставини щодо включення до податкової декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік до складу витрат сум по придбанню у ФОП ОСОБА_2 транспортних послуг в розмірі 65600,00 грн., включення до складу витрат в податковій декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік суми по придбанню паливно-мастильних матеріалів в розмірі 93794,72 грн., позивачем не заперечувались. 
Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, визначено статтею 177 Податкового кодексу (в редакції, чинній на час виникнення між сторонами спірних відносин).
За приписами пункту 177.1 зазначеної статті, доходи фізичних осіб-підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.
Згідно пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу, об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.
Відповідно до пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу, до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать: витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат (підпункт 177.4.1); витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством (підпункт 177.4.2.); суми податків, зборів, які пов`язані з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи-підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи-підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на майно); суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою-підприємцем, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, які пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи-підприємця (підпункт 177.4.3); інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг (підпункт 177.4.4).
Згідно підпункту 177.4.5 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу, не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою-підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.
Як вбачається зі змісту акту перевірки, позивачем включено до податкової декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік до складу витрат суми по придбанню у ФОП ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) транспортних послуг в розмірі 65600,00 грн. без надання до перевірки документів, що підтверджують факт оплати зазначених послуг (фіскальні чеки, квитанції та/або платіжні доручення). Крім того, позивачем включено до складу витрат в податковій декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік суми по придбанню паливно-мастильних матеріалів в розмірі 93794,72 грн. без надання до перевірки документів на підтвердження використання паливно-мастильних матеріалів у підприємницькій діяльності, що безпосередньо пов`язані з отриманням доходів (товарно-транспортних накладних, актів списання паливно-мастильних матеріалів).
З метою підтвердження понесених позивачем витрат щодо придбання транспортних послуг у ФОП ОСОБА_2 , позивачем додано до позовної заяви договір про надання транспортних послуг від 01 листопада 2014 року, укладений між ФОП ОСОБА_1 (Замовник) та ФОП ОСОБА_2 (Виконавець), згідно якого Виконавець зобов`язується за завданням Замовника потягом визначеного в Договорі строку надавати за плату послуги з вантажних перевезень.
Також, позивачем надано підписані ФОП ОСОБА_1 (Замовник) та ФОП ОСОБА_2 (Виконавець) акти прийому-передачі виконаних робіт до договору від 01 липня 2017 року, згідно яких Виконавцем надано позивачу послуги з перевезення протягом липня-листопада 2017 року на загальну суму 65600,00 грн.
Фактичне надання послуг з перевезення ФОП ОСОБА_2 позивачу товарно-матеріальних цінностей підтверджується наявними у матеріалах справи належним чином оформленими товарно-транспортними накладними (а.с. 47-97, ІІІ том).
Факт оплати позивачем придбаних послуг підтверджується наявними у матеріалах справи товарними чеками № 1 від 04 липня 2017 року, № 2 від 11 липня 2017 року, № 3 від 18 липня 2017 року, № 4 від 25 липня 2017 року, № 5 від 01 серпня 2017 року, № 6 від 08 серпня 2017 року, № 7 від 15 серпня 2017 року, № 8 від 22 серпня 2017, № 9 від 08 вересня 2017 року № 10 від 19 вересня 2017 року, № 11 від 25 вересня 2017 року, № 12 від 03 жовтня 2017 року, № 13 від 10 жовтня 2017 року, № 14 від 13 жовтня 2017 року, № 15 від 13 листопада 2017 року, № 16 від 27 листопада 2017 року на загальну суму 65600,00 грн., які виписано ФОП ОСОБА_2 .
За змістом статті 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», товарний чек є розрахунковим документом.
Отже, понесені позивачем витрати з придбання послуг перевезення у розмірі 65600,00 грн. підтверджені документально належними доказами.
Також, як убачається з матеріалів справи, протягом 2017 року позивач здійснював придбання паливно-мастильних матеріалів, що в подальшому було використане ним у власній господарській діяльності, а саме для заправки належних позивачу транспортних засобів (а.с. 200, І том).
Реальність придбання пального та його подальше використання для здійснення підприємницької діяльності підтверджується належним чином оформленими документами первинного бухгалтерського обліку, а саме: оплата за придбане пальне здійснювалась позивачем готівковими коштами, що підтверджується фіскальними чеками, факти перевезень товарно-матеріальних цінностей підтверджуються належним чином оформленими товарно-транспортними накладними. 
У контексті наведеного, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на те, що всі перелічені документи надавались позивачем під час перевірки, що відображено в акті, зауважень до їх форми та змісту в акті не зазначено.
При цьому, доводи апелянта про ненадання позивачем до перевірки жодних документів на підтвердження використання придбаного пального у господарській діяльності судом апеляційної інстанції оцінюються критично, оскільки відсутність окремих документів сама по собі не може бути підставою для визнання конкретної господарської операції такою, що не відбулась. Податковий орган зобов`язаний під час перевірки операцій платника досліджувати, акцентувати і враховувати всю наявну у нього інформацію та надані документи за період, який перевірявся, у їх сукупності, оскільки лише в такому випадку висновок про наявність або відсутність порушення вимог податкового законодавства суб`єктом господарювання буде обґрунтованим.
У постанові від 16 липня 2019 року у справі № 802/2618/14-а Верховний Суд зазначив, що подані платником документи повинні достовірно підтверджувати реальність господарських операцій та інші обставини, з якими законодавець пов`язує право платника на податкову вигоду.
Податкова вигода може бути визнана необґрунтованою, зокрема, у випадках, якщо для цілей оподаткування операції обліковані не у відповідності з їх дійсним економічним змістом або враховані операції, що не обумовлені розумними економічними або іншими причинами (цілями ділового характеру).
При цьому наявність формально оформлених (складених) первинних документів та/або сплати грошових коштів не може слугувати підставою для формування даних податкового обліку за відсутності факту придбання відповідного активу.
В той же час, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарської операції та відмови у формуванні витрат, якщо з інших даних вбачаються зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі платника у зв`язку з його господарською діяльністю.
Враховуючи отримані під час проведення перевірки відомості щодо позивача, наявність у нього власного автомобільного транспорту, реалізацію придбаних і перевезених як особистим транспортом, так і транспортом сторонніх перевізників, зокрема, ФОП ОСОБА_2 , товарно-матеріальних цінностей, аналіз транспортування товарно-матеріальних цінностей, види господарської діяльності, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що в даному випадку надані під час перевірки первинні документи підтверджують і розкривають суть та внутрішню сторону господарських операцій, їх реальність, економічну вигоду і ділову мету.
Крім того, з метою податкового обліку господарські операції можуть оформлюватися будь-якими первинними документами, зміст яких відповідає вищенаведеним вимогам податкового законодавства, та складення яких відповідає законодавчо установленим вимогам щодо оформлення такої операції або звичаєвій практиці. При цьому умовою документального підтвердження операції є можливість на підставі наявних документів зробити висновок про те, що витрати фактично понесені. Ненадання під час перевірки авансових звітів та подорожніх листів не можуть бути свідченням невикористання придбаного пального у власній господарській діяльності.
Посилання апелянта на те, що списання пально-мастильних матеріалів має здійснюватись згідно з фактичною вартістю витрачених пально-мастильних матеріалів з урахуванням норм витрат, наведених у наказі Міністерства транспорту України від 10 лютого 1998 № 43, на переконання суду апеляційної інстанції, є помилковими, з огляду на наступне.
У загальних положеннях «Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті» визначено, що норми витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті призначені для планування потреби підприємств, організацій та установ (далі -підприємств) в паливно-мастильних матеріалах і контролю за їх витратами, ведення звітності, запровадження режиму економії і раціонального використання нафтопродуктів, а також можуть застосовуватись для розроблення питомих норм витрат палива.
Як зазначено у підпункті 2.1.5 пункту 2.1 розділу 2 «Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті», для нових моделей (модифікацій) автомобілів та автомобілів оригінальної конструкції, що не увійшли до цього документа, обладнання, що встановлюється на колісних транспортних засобах, технологічних машин і механізмів, автомобілів при виконанні спеціальної роботи або здійсненні перевезень в специфічних умовах експлуатації, виконанні технологічних операцій встановлюються тимчасові та тимчасові індивідуальні, базові, базові лінійні та диференційовані норми витрат палива з уточненням, за необхідності, коефіцієнтів їх коригування, які розробляються головним інститутом Міністерства інфраструктури України (далі - Міністерство) ДержавтотрансНДІпроектом за заявками заводів-виробників чи підприємств - власників автомобілів на договірних засадах (форма заявки на розроблення - згідно з додатком Е).
Тимчасові індивідуальні норми є чинними для конкретного підприємства (суб`єкта господарювання), що замовило їх розроблення для використання у період апробації в певному регіоні та умовах експлуатації транспортних засобів (обладнання), без права поширення на транспортні засоби (обладнання) інших підприємств, організацій (суб`єктів господарювання), у тому числі суб`єктів господарювання, які входять до складу однієї установи, відомства тощо. При цьому збираються дані щодо специфічних умов експлуатації техніки кожним підприємством (суб`єктом господарювання) в певних умовах для отримання статистично значимої кількості незалежних та неупереджених даних щодо апробації тимчасових індивідуальних норм залежно від всього розмаїття умов експлуатації, технічного стану техніки, особливостей її конструктивного виконання (комплектації) тощо.
Відповідачем не доведено, що «Норми витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті», визначені у 1998 році і переглянуті востаннє у 2012 році (згідно внесених змін), поширюються на автотранспортні засоби, якими користується позивач у власній господарській діяльності з урахуванням їх року випуску, специфічних умов експлуатації тощо.
Крім того, норми № 43 не можуть визначати прав та обов`язків суб`єктів господарювання (не мають для них імперативного характеру), оскільки не є нормативно-правовим актом та не пройшли державної реєстрації в Мін`юсті (наприклад, ухвали Вищого адміністративного суду України від 13 квітня 2016 року у справі № К/800/64715/13, від 16 лютого 2016 року у справі № К/800/49593/15, від 06 червня 2013 року у справі № К-39866/10-С).
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що витрати позивача на придбання палива в розмірі 93794,72 грн. є документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов`язаними із господарською діяльністю позивача. 
Крім іншого, у силу приписів підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу, плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Отже, фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування не має права включати до складу витрат плату за землю.
Позивачем не заперечувався факт відображення суми сплаченого земельного податку в розмірі 18806,40 грн. серед понесених витрат підприємця на підтвердження ведення ним в періоді, що перевірявся, суцільного і повного бухгалтерського обліку. Водночас, позивачем наголошено, що вказана сума земельного податку ним не відносилась до складу саме валових витрат для цілей оподаткування, в підтвердження чого до перевірки позивачем надавались окремі письмові розшифровки валового доходу і валових витрат за 2017-2018 роки з детальним зазначенням найменування платежів, періодів їх здійснення та арифметичного зазначення сум. Також, позивачем наголошено, що припущення контролюючого органу про неправомірне віднесення позивачем до складу валових витрат земельного податку ґрунтується виключно на його посиланні на дані графи 7 «Інші витрати, включаючи вартість виконаних робіт, наданих послуг» податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2017-2018 роки з додатками 2 і 4 до них, водночас, доказів неправильності розрахунку позивачем чистого оподатковуваного доходу з урахуванням віднесення до складу витрат суми сплаченого земельного податку в розмірі 18806,40 грн. акт перевірки не містить.
Наказом Міністерства фінансів України від 02 жовтня 2015 року № 859, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 жовтня 2015 року за № 1298/27743, затверджено форму податкової декларації про майновий стан і доходи та Інструкцію щодо заповнення податкової декларації про майновий стан і доходи.
Як вбачається з Додатку Ф2 до податкової декларації про майновий стан і доходи, сума чистого оподатковуваного доходу визначається шляхом віднімання від суми одержаного доходу (графа 4) вартості придбаних товарно-матеріальних цінностей, що реалізовані або використані у виробництві продукції (графа 5), витрат на оплату праці та нарахування на заробітну плату (графа 6), інших витрат, включаючи вартість виконаних робіт, наданих послуг (графа 7) та амортизаційних відрахувань (графа 8).
Крім того, як зазначено в пункті 3 підпункту 2.1.2.2 акта перевірки від 10 липня 2019 № 622/10-36-13-03/ НОМЕР_1 , в ході проведення перевірки встановлено, що в графі 7 «Інші витрати, включаючи вартість виконаних робіт, наданих послуг» податкової декларації про майновий стан і доходи за 2017 та 2018 ФОП ОСОБА_1 віднесено суми витрат, понесені на сплату земельного податку з фізичних осіб в розмірі 18806,40 грн., в тому числі за 2017 рік в сумі 7522,56 грн. та за 2018 рік в сумі 11283,84 грн., в зв`язку з чим контролюючим органом зроблено висновок про завищення позивачем витрат.
Водночас, в акті перевірки зазначено лише про сам факт відображення позивачем у графі 7 «Інші витрати, включаючи вартість виконаних робіт, наданих послуг» податкової декларації про майновий стан і доходи за 2017 та 2018 роки суми витрат, понесених на сплату земельного податку з фізичних осіб в розмірі 18806,40 грн. Втім, відомостей, підтверджених належними доказами, щодо фактичного віднесення позивачем суми земельного податку з фізичних осіб в розмірі 18806,40 грн. до складу витрат під час розрахунку чистого оподатковуваного доходу, в акті перевірки не зазначено та перевіркою не встановлено. 
Згідно Порядку оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, платниками податків - фізичними особами, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 14 березня 2013 року № 395, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12 квітня 2013 року за № 607/23139, факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об`єктивно та повною мірою, з посиланнями на первинні або інші документи, які зафіксовані в обліку та підтверджують наявність зазначених фактів (пункт 1.7).
У разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті фактом порушення необхідно: чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) діяльності платника податків та операцію, в результаті якої здійснено це порушення, при цьому додати до акта письмові пояснення платника податків або його законних представників щодо встановлених порушень; зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи з обліку, та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків і зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення; у разі відсутності первинних документів або ненадання їх чи інших документів, що підтверджують факт порушення, зазначити інші докази, що достовірно підтверджують наявність факту порушення; у разі відмови платника податків або його законних представників надати копії документів посадовій (службовій) особі органу державної податкової служби така особа складає акт у довільній формі, що засвідчує факт відмови, із зазначенням прізвища, імені, по батькові платника податків (його законного представника) та переліку документів, які йому запропоновано подати, факт про складання такого акта відображається в акті документальної перевірки; у разі надання платником податків або його законними представниками посадовим (службовим) особам органу державної податкової служби письмових пояснень щодо встановлених порушень податкового законодавства та/або причин ненадання первинних та інших документів, що підтверджують встановлені порушення, або їх копій факти про надання таких пояснень необхідно відобразити в акті (пункт 2.3.2.2).
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на те, що зазначення контролюючим органом в акті перевірки лише факту відображення позивачем у графі 7 «Інші витрати, включаючи вартість виконаних робіт, наданих послуг» податкової декларації про майновий стан і доходи за 2017 та 2018 роки суми витрат, понесеної на сплату земельного податку з фізичних осіб в розмірі 18806,40 грн. без встановлення перевіркою факту врахування зазначеної суми під час арифметичного розрахунку позивачем суми чистого оподатковуваного доходу, не може бути достатньою підставою для висновку про завищення позивачем витрат.
Втім, всупереч вимог Порядку оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, платниками податків - фізичними особами, контролюючим органом не зазначено в акті перевірки від 10 липня 2019 року № 622/10-36-13-03/ НОМЕР_1 факту некоректного розрахунку позивачем витрат у зв`язку з включенням для їх розрахунку суми витрат, понесеної на сплату земельного податку з фізичних осіб в розмірі 18806,40 грн., і як наслідок некоректного визначення позивачем суми чистого оподатковуваного доходу.
Таким чином, позивачем правомірно визначено свій чистий оподатковуваний дохід за 2017-2018 роки, з урахуванням положень статті 177 Податкового кодексу.
Відтак, викладені в акті перевірки від 10 липня 2019 року № 622/10-36-13-03/ НОМЕР_1 висновки про порушення ФОП ОСОБА_1 вимог: пункту 167.1 статті 167 , пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України в частині заниження суми чистого доходу за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року на загальну суму 178201,12 грн. без ПДВ, в тому числі за 2017 рік в сумі 166917,28 грн. без ПДВ та за 2018 рік в сумі 11283,84 грн. без ПДВ, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на суму 32076,20 грн., в тому числі за 2017 рік в сумі 30045,11 грн. та за 2018 рік в сумі 2031,09 грн.; пункту 2 частини першої статті 7, статті 8, частини другої статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 № 2464-VI (із змінами та доповненнями), в частині заниження чистого доходу, з якого відраховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року на загальну суму 178201,12 грн. без ПДВ, в тому числі за 2017 рік в сумі 166917,28 грн. без ПДВ та за 2018 рік в сумі 11283,84 грн. без ПДВ (з урахуванням максимальної величини бази нарахування єдиного внеску в сумі 132747,66 грн., в тому числі за 2017 рік - 125225,10 грн. та за 2018 рік - 7522,56 грн.), що призвело до заниження єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з сум доходу від здійснення підприємницької діяльності, на який нараховується єдиний внесок, в сумі 30032,01 грн. в тому числі за 2017 рік в сумі 27549,52 грн. та за 2018 рік в сумі 2482,49 грн.; пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України в частині заниження чистого оподатковуваного доходу від здійснення підприємницької діяльності 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року на загальну суму 178201,12 грн. без ПДВ, в тому числі за 2017 рік в сумі 166917,28 грн. без ПДВ та за 2018 рік в сумі 11283,84 грн. без ПДВ, що призвело до заниження військового збору від здійснення підприємницької діяльності в сумі 2673,02 грн., в тому числі за 2017 рік в сумі 2503,76 грн. та за 2018 рік в сумі 169,26 грн., є необґрунтованими та такими, що спростовуються наявними у матеріалах справи належними та допустимими доказами. 
Щодо викладеного в акті перевірки від 10 липня 2019 року № 622/10-36-13-03/ НОМЕР_1 висновку контролюючого про реалізацію позивачем товару по безготівковій формі розрахунків за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року, який відсутній у обліку оприбуткування придбаного товару на загальну суму 404533,44 грн. без ПДВ, судова колегія зазначає наступне. 
Пунктом 12 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (в редакції, чинній на час здійснення позивачем відповідних господарських операцій, за якими здійснювалась перевірка), суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані вести в порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, здійснювати продаж лише тих товарів (послуг), що відображені в такому обліку. Такі вимоги не поширюються на фізичних осіб-підприємців, які є платниками єдиного податку та не зареєстровані платниками податку на додану вартість.
Отже, законодавством встановлено обов`язок суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів здійснювати продаж лише тих товарів (послуг), що відображені в обліку товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації.
Відповідно до статті 20 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», до суб`єктів господарювання, що здійснюють реалізацію товарів, які не обліковані у встановленому порядку, застосовується фінансова санкція у розмірі подвійної вартості необлікованих товарів, які не обліковані за місцем реалізації та зберігання, за цінами реалізації, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Статтею 6 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» встановлено, що облік товарних запасів юридичною особою (її філією, відділенням, іншим відокремленим підрозділом) ведеться у порядку, визначеному відповідним національним положенням (стандартом) бухгалтерського обліку.
Наказом Міністерства фінансів України від 20 жовтня 1999 № 246 затверджено Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 9 «Запаси» (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 02 листопада 1999 року за № 751/4044; яким визначено методологічні засади формування у бухгалтерському обліку інформації про запаси і розкриття її у фінансовій звітності.
Водночас, правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності визначено Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року № 996-ХІV.
Відповідно до статті 9 зазначеного Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. Дані аналітичних рахунків повинні бути тотожні відповідним рахункам синтетичного обліку на перше число кожного місяця. Господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені.
Таким чином, документами, що є підставою для внесення записів до бухгалтерського обліку є накладні, витратні накладні, товарно-транспортні накладні, тощо.
З акта перевірки убачається, що висновок контролюючого органу про реалізацію позивачем товару по безготівковій формі розрахунків за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року, який відсутній у обліку оприбуткування придбаного товару, здійснено виходячи з математичного розрахунку різниці між сумою придбаних позивачем протягом 2017, 2018 років товарно-матеріальних цінностей та сумою реалізованих позивачем протягом зазначеного періоду товарно-матеріальних цінностей.
Проте, перевіркою не встановлено та в акті перевірки не відображено належним чином, з посиланням на первинні документи, факти реалізації ФОП ОСОБА_1 товарно-матеріальних цінностей, які відсутні в обліку оприбуткування приданого ним товару.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що наведені висновки відповідача ґрунтуються на припущеннях та є непідтвердженими належними та достовірними засобами доказування.
Отже, зважаючи на необґрунтованість висновків контролюючого органу, викладених в акті перевірки від 10 липня 2019 року № 622/10-36-13-03/ НОМЕР_1 , щодо порушення позивачем вимог: пункту 167.1 статті 167 , пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України в частині заниження суми чистого доходу за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року на загальну суму 178201,12 грн. без ПДВ, в тому числі за 2017 рік в сумі 166917,28 грн. без ПДВ та за 2018 рік в сумі 11283,84 грн. без ПДВ; пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України в частині заниження чистого оподатковуваного доходу від здійснення підприємницької діяльності 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року на загальну суму 178201,12 грн. без ПДВ, в тому числі за 2017 рік в сумі 166917,28 грн. без ПДВ та за 2018 рік в сумі 11283,84 грн. без ПДВ; пункту 12 статті 3 Закону України від 06 липня 1995 року № 265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (із змінами та доповненнями), в частині пересорту товарів, є, на переконання суду апеляційної інстанції, протиправними та підлягають скасуванню податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області: від 05 серпня 2019 року № 0010291303 форми «С», яким до позивача застосовано штрафні санкції в сумі 809066,88 грн. за платежем «штрафні санкції за порушення законодавства про патентування, норм регулювання обігу готівки та застосування реєстраторів»; від 05 серпня 2019 року № 0010281303 форми «Р», яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання на 4009,53 грн. за платежем «військовий збір, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування»; від 05 серпня 2019 року № 0010251303 форми «Р», яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання на 48114,30 грн. за платежем «податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування».
Згідно пункту 2 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI, єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;
Згідно частини другої статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Отже, правильність нарахування позивачем єдиного внеску за період, що перевірявся, також залежить від правильності визначення позивачем суми доходу (прибутку), отриманого від діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб.
З урахуванням наведеного та того, що висновки контролюючого органу про порушення позивачем пункту 2 частини першої статті 7, статті 8, частини другої статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» ґрунтуються на твердженнях про заниження позивачем чистого доходу, з якого відраховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року на загальну суму 178201,12 грн. без ПДВ, в тому числі за 2017 рік в сумі 166917,28 грн. без ПДВ та за 2018 рік в сумі 11283,84 грн. без ПДВ (з урахуванням максимальної величини бази нарахування єдиного внеску в сумі 132747,66 грн., в тому числі за 2017 рік - 125225,10 грн. та за 2018 рік - 7522,56 грн.), внаслідок чого позивачем занижено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з сум доходу від здійснення підприємницької діяльності, на який нараховується єдиний внесок, в сумі 30032,01 грн. в тому числі за 2017 рік в сумі 27549,52 грн. та за 2018 рік в сумі 2482,49 грн., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність визначення позивачем свого чистого оподатковуваного доходу за 2017-2018 роки, контролюючим органом неправомірно винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-0010261303 на суму 30032,01 грн. та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску № 0010271303 на суму 5758,15 грн., а тому зазначені вимога та рішення також є протиправними та підлягають скасуванню.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, - 
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
          
Головуючий суддя                                                                      Н.М. Єгорова

Судді                                                                                           А.Ю. Коротких 
                                                                                          
                                                                                                    І.В. Федотов

          Повний текст постанови складено "25" січня 2021 року.